ПОСТАНОВА
Іменем України

18 квітня 2019 року 
Київ
справа №815/6886/15
адміністративне провадження №К/9901/26018/18, №К/9901/25819/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у порядку письмового провадження
касаційні скарги | Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області,  Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК»
на постанову | Одеського окружного адміністративного суду від 07 червня 2016 року (суддя: Ю.В. Харченко)
та ухвалу | Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року (колегія у складі суддів: А.В. Бойко, Т.М. Танасогло,  О.В. Яковлєв)
у справі | № 815/6886/15
за позовом | ОСОБА_3
до | Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області
третя особа: | Публічне акціонерне товариство «ДЕЛЬТА БАНК»
про | визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області №0022181701 від 15 вересня 2015 року, та №0028121701 від 30 жовтня 2015 року.
Обґрунтовуючи позов вказується, що відповідно до положень Податкового кодексу України (надалі - ПК України) визначальною ознакою доходу платника податку, як об'єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі. Відтак вважає, що прощена сума боргу не є доходом платника податків, який підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному абзацом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, а тому податкове-повідомлення рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем порушені приписи частини 2 статті 19 Конституції України при складанні акта перевірки та порядку проведення перевірки в цілому, оскільки до нього не було додано жодного документа, на підставі якого здійснювалась перевірка та який підтверджував би факт порушення позивачем податкового законодавства. Отже, висновки, викладені в акті перевірки ґрунтуються лише на припущеннях та не ґрунтуються на належних доказах.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року, позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області №0022181701 від 15 вересня 2015 року, №0028121701 від 30 жовтня 2015 року.
Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в результаті реалізації договірних правовідносин між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3, останньому банком прощено суму заборгованості, котра, у тому числі, включає в себе тіло кредиту, відсотки по кредитних договорах, та пеню, нараховані за прострочення строків сплати кредитних платежів. Між тим, прощена банком позивачу сума заборгованості за кредитними договорами більша ніж отримана ним в якості кредиту, тобто внаслідок вказаних правовідносин у позивача фактично не відбулось збільшення загального майнового стану чи приросту його активів у тій чи іншій формі, а тому у нього відсутній об'єкт оподаткування в розумінні положень ст.14, п.163.1 ст.163, п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, контролюючий орган та третя особа подали касаційні скарги, в яких просять їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Доводи касаційної скарги контролюючого органу є аналогічними обґрунтуванням його апеляційної скарги.
Касаційна скарга третьої особи обґрунтована тим, що відповідно до Додаткових договорів до кредитних договорів, а також розрахунку заборгованості та Довідки до складу прощеної Банком суми заборгованості нарахована пеня та штрафні санкції не увійшли. Окрім того, третя особа вважає, що сума прощеного боргу впливає на майновий стан боржника, оскільки відміна необхідності повернення позичальником наданих банком кредитних коштів, наданих на умовах кредитних коштів, наданих на умовах кредитних договорів, шляхом укладання договору про прощення (анулювання) частини боргу, яка складається з тіла кредита та відсотків, і є додатковим благом в розумінні податкового законодавства України. Разом з тим, Банк вважає, що позивач був обізнаний про наявність анульованого (прощеного) боргу та про необхідність його відображення у річній податковій декларації, однак не включив до загального річного оподатковуваного доходу і не задекларував суму доходу у вигляді анульованого (прощеного) боргу та не сплатив податкових зобов'язань, про що законно було зроблено висновок відповідача за результатами проведеної перевірки.
В письмовому запереченні на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.
Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 01 вересня 2015 року по 04 вересня 2015 року, на підставі пп.78.1.1, 78.1.2 п.78.1 ст.78, ст.79 Податкового кодексу України, Наказу ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26 серпня 2015 року №571, Листа ПАТ «Дельта Банк» від 15 липня 2015року №5159, головним державним ревізор-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області Колесниченко Л.В. проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи - платника податків ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, за результатами якої складено акт №1900/15-54-17-01/НОМЕР_1 від 04 вересня 2015 року, у висновках якого наголошено, що позивачем не надано декларацію про майновий стан і доходи за 2014 року, у зв'язку з чим порушено приписи пп.49.18.4 п.49.18 ст.49, пп. «в» п.176.1 ст.176, п.179.1 ст.179 Податкового кодексу України, та занижено суму податку на доходи фізичних осіб, внаслідок чого порушено вимоги ст.ст.162, 163, пп.164.1, 164.2 ст.164, п.167.1 ст.167, ст.168 Податкового кодексу України.
На підставі складеного акта перевірки №1900/15-54-17-01/НОМЕР_1 від 04 вересня 2015 року контролюючим органом 15 вересня 2015 року винесено податкове повідомлення-рішення №0022181701.
Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням від 15 вересня 2015 року №0022181701, позивач звернувся до ГУ ДФС в Одеській області зі скаргою (від 22.09.2015р. б/н) про його скасування, за результатами розгляду якої Головним управлінням Державної фіскальної служби в Одеській області прийнято рішення №980/Г/15-32-10-02-08 від 12 жовтня 2015 року, яким залишено без змін податкове повідомлення-рішення від 15 вересня 2015 року №0022181701, а первинну скаргу - без задоволення; збільшено штрафні (фінансові) санкції з податку на доходи фізичних осіб на суму 170 грн.
Не погодившись з вказаними рішеннями, позивач звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргою (від 23.10.2015р. б/н) щодо скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 15 вересня 2015 року №0022181701, за результатами якої ДФС України прийнято рішення №10143/Є/99-99-10-01-03-14 від 30 жовтня 2015 року, яким залишено без змін податкове повідомлення-рішення від 15 вересня 2015 року №0022181701 (з урахуванням рішення ГУ ДФС в Одеській області №980/Г/15-32-10-02-08 від 12 жовтня 2015 року), та рішення ГУ ДФС в Одеській області №980/Г/15-32-10-02-08 від 12 жовтня 2015 року про результати розгляду первинної скарги, а повторну скаргу - без задоволення.
У зв'язку з чим, згідно з пп.54.3.2 п.54.3 ст.54, відповідно до п.120.1 ст.120 Податкового кодексу України, на підставі акта перевірки №1900/15-54-17-01/НОМЕР_1 від 04 вересня 2015 року, Рішення ГУ ДФС в Одеській області №980/Г/15-32-10-02-08 від 12 жовтня 2015 року, відповідачем 30 жовтня 2015 року винесено податкове повідомлення-рішення №0028121701.
Також судами встановлено, що 29 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено Договір про надання споживчого кредиту №11260827000, відповідно до п.1.1 якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, в сумі 60000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 303000грн. за курсом НБУ на день укладання Договору, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі.
27 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено Договір про надання споживчого кредиту №11366276000, згідно з п.1.1 якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, в сумі 140000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 678846грн. за курсом НБУ на день укладання Договору, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі.
20 січня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» складено Повідомлення про анулювання (прощення) частини боргу, яким ОСОБА_3 повідомлено про прийняте рішення щодо анулювання (прощення) частини заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №11260827000 від 29 листопада 2007 року у сумі 635640,29 грн., з яким позивач ознайомився в той же день, про що свідчить його особистий підпис на вказаному документі.
Як встановлено судами, та вбачається з матеріалів справи, 20 січня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» (Кредитор) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено Додатковий договір №1 до Договору про надання споживчого кредиту №11260827000 від 29 листопада 2007 року, відповідно до пп.3,4 якого Сторони домовилися здійснити прощення (анулювання) боргу за Договором на суму в розмірі 635640,29 грн., відповідно до ст. 605 Цивільного кодексу України. Позивач отримав примірник вказаного Додаткового договору, про що свідчить його особистий підпис на вказаному правочині.
Також відзначено, що підписанням даного Додаткового договору Позичальник стверджує, що він повідомлений про те, що згідно пп. «д» п.164.2.17 Податкового кодексу України Позичальник зобов'язаний самостійно сплатити податок з доходів, сума яких складає анульовану кредитором суму боргу в розмірі 635640,29 грн., та відобразити їх у своїй річній податковій декларації.
27 березня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» складено Повідомлення про анулювання (прощення) частини боргу, яким ОСОБА_3 повідомлено про прийняте рішення щодо анулювання (прощення) частини заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №11366276000 від 27 червня 2008 року у сумі 1618627,59 грн., з яким позивач ознайомлений в той же день, про що свідчить його особистий підпис на документі.
Судами також встановлено, що 27 березня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» (Кредитор) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено Додатковий договір №2 до Договору про надання споживчого кредиту №11366276000 від 27 червня 2008 року, відповідно до пп.3,4 якого сторони домовилися здійснити прощення (анулювання) боргу за Договором на суму в розмірі 1618627,59грн., відповідно до ст. 605 Цивільного кодексу України. Примірник значеного Додаткового договору позивач отримав  про що свідчить його особистий підпис на вказаному правочині.
Підписанням даного Додаткового договору Позичальник стверджує, що він повідомлений про те, що згідно пп. «д» п.164.2.17 Податкового кодексу України Позичальник зобов'язаний самостійно сплатити податок з доходів, сума яких складає анульовану кредитором суму боргу в розмірі 1618627,59 грн., та відобразити їх у своїй річній податковій декларації.
На підставі викладеного, судами попередніх інстанцій з'ясовано, що за умовами Договорів про надання споживчого кредиту №11260827000 від 29 листопада 2007 року, №11366276000 від 27 червня 2008 року позивач - ОСОБА_3 отримав кредитні кошти (кредит) у загальному розмірі 981846грн.
Водночас встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості: 
за Договором кредиту №11260827000 від 29 листопада 2007 року, за підписом начальника Управління супроводження операцій фізичних осіб АТ «Дельта банк» Яремин Б.В., станом на 20 січня 2014 року за ОСОБА_3 по кредитному договору рахується заборгованість у загальному розмірі 684496,11 грн., з яких 54000 доларів США - тіло кредиту, що згідно курсу НБУ (100USD-799.3000UAH), складає 431622 грн.; 25524,62 доларів США - відсотки, що згідно курсу НБУ (100USD-799.3000UAH), складає 204018,29 грн.; 48855,82 грн. - пеня.
за Договором кредиту №11366276000 від 12 лютого 2009 року, за підписом начальника Управління супроводження операцій фізичних осіб АТ «Дельта банк» Яремин Б.В., станом на 27 березня 2014 року за ОСОБА_3 по кредитному договору рахується заборгованість у загальному розмірі 1672332,39 грн., з яких 131673,87 доларів США - тіло кредиту, що згідно курсу НБУ (100USD-1067.2100UAH), складає 1405236,71 грн.; 19995,21 доларів США - відсотки, що згідно курсу НБУ (100USD-1067.2100UAH), складає 213390,88 грн.; 53704,80 грн. - пеня.
Не погоджуючись із позицією контролюючого органу, суди дійшли висновку, що розмір сум боргу, прощених ОСОБА_3 банком, входять також відсотки по кредитних договорах, штрафні санкції за неналежне виконання умов договорів у вигляді пені, які нараховані банком відповідно до умов правочинів, та анульовані за його рішенням.
Оскільки, прощена банком ОСОБА_3 сума заборгованості за кредитними договорами більша ніж отримана ним в якості кредиту, тобто внаслідок вказаних правовідносин у позивача фактично не відбулось збільшення загального майнового стану чи приросту його активів у тій чи іншій формі, а тому у нього відсутній об'єкт оподаткування в розумінні положень ст.14, п.163.1 ст.163, п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України.
Разом з тим, касаційний суд, розглядаючи касаційну скаргу відповідача та третьої особи в межах їх доводів, вважає висновки судів попередніх інстанцій про законність податкового повідомлення-рішення контролюючого органу передчасними, та такими, що зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України.
Слід відзначити, що позивач зазначав про порушення проведення невиїзної перевірки, як одну із підстав визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень-рішень. Разом з тим, судами попередніх інстанцій взагалі залишено поза увагою доводи позову в цій частині.
Крім того, згідно з підпунктами 163.1.1 та 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ПК України) об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
Відповідно до абзацу другого пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.
За правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).
Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).
Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.
Так, відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній до 1 січня 2015 року) до оподатковуваного доходу включаються суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку-боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.
Згідно з підпунктом «б» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов'язання.
У той же час відносини, що виникають між банком та клієнтом з питань надання кредиту є цивільно-правовими відносинами, які регулюються актами цивільного законодавства України.
Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно зі статтею 605 ЦК України зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.
Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як доход у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує доход платника податку. Водночас, в разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.
Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує доход платника податку і включається в його оподатковуваний доход. Разом з тим, сума процентів, нарахованих банком за умовами договору за користування кредитом, комісій та/або штрафних санкцій (пені) не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, комісій та/або штрафних санкцій (пені), нарахованих за користування кредитом й за прострочення виконання грошового зобов'язання, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.
Відсутність в підпункті «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України точності щодо визначення додаткового блага у вигляді суми боргу платника податку (процентного), анульованого кредитором за його самосійним рішенням, була усунена шляхом внесення змін Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2015 року.
Згідно з підпунктом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов'язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов'язаний виконати всі обов'язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.
Таким чином, законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, комісії та/або штрафні санкції (пеню), прощені (анульовані) кредитором.
Наведене підтверджується і змінами, які в подальшому внесені до законодавства, зокрема, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов'язань» від 09 квітня 2015 року №321-VIII, який набрав чинності 07 травня 2015 року, редакція підпункту 165.1.55 пункту 165.1 статті 165 ПК України була доповнена абзацом другим, у зв'язку з чим сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності не підлягали включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.
При вирішенні даного спору слід враховувати й положення пункту 56.21 статті 56 ПК України, якими встановлено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Таке застосування норм відповідає й основним засадам податкового законодавства, проголошеним у статті 4 ПК України.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що оподатковуваним доходом позивача є лише основна заборгованість за кредитом, прощена (анульована) банком. Прощені (анульовані) банком проценти за користування кредитом, комісії та/або штрафні санкції (пеня) не є доходом платника податків, а тому база оподаткування повинна визначатись лише з суми, прощеної (анульованої) банком, яку позивач фактично отримав за банківським кредитом, без врахування таких платежів.
Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій, вирішуючи дану справу не надали правого значення бази оподаткування, з якої відповідач здійснив нарахування позивача податку з доходів фізичних осіб за 2014 рік. Зокрема, судами в повній мірі не досліджувалась та не оцінена Довідка Банка, яка мала місце станом на час прощення позивачу боргу за кредитними договорами (тіло та проценти/штрафи за користування таким), зміст, та правові наслідки цього документу не встановлено.
Судами попередніх інстанцій важливо було з'ясувати структуру прощеної суми боргу, оскільки як вже зазначалось, лише сума основного боргу може бути доходом, який підлягає оподаткуванню.
Окрім того, суди попередніх інстанцій в порушення принципу офіційного з'ясування обставин справи, як одного із складових принципу верховенства права не надали оцінку доводам позивача, які викладені ним у позові щодо порушення проведення відносно нього документальної позапланової невиїзної перевірки.
Отже, судами попередніх інстанцій не наведено обґрунтованої мотивації, що слугувала підставою для скасування податкового повідомлення-рішення №0022181701 від 15 вересня 2015 року, а також не надано правової оцінки встановленим в ході проведеної перевірки та в ході розгляду скарг до ГУ ДФС в Одеській області, Державної фіскальної служби України обставинами щодо не подання податкової декларації за 2014 рік, чим, за висновком контролюючого органу, порушено позивачем положень пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 19, п.176.1 ст. 176, п. 179.1 ст. 179 Податкового кодексу України.
Підсумовуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що виявлені неточності та суперечливі обставини мають бути досконало досліджені, задля можливості винесення у даній справі законного рішення, у зв'язку із чим справа має бути надіслана до суду першої інстанції на новий розгляд. 
З урахуванням наведеного, справу необхідно направити на новий розгляд, де вказаним обставинам слід надати правового значення.  
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, Суд приходить до висновку, що суди попередніх інстанції допустили порушення норм процесуального права, не встановили фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційних скарг та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» задовольнити частково. 
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 червня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду