ПОСТАНОВА
Іменем України

26 лютого 2019 року 
Київ
справа №466/6388/14-а
касаційне провадження №К/9901/13348/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду (Головуючий суддя: Коваль Р.Й., судді: Гуляк В.В., Довгополов О.М.) від 16.03.2016 у справі №466/6388/14-а (№876/8904/15) за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Львівської митниці ДФС, у якому просив визнати незаконною і скасувати постанову у справі про порушення митних правил № 1452/20909/14 від 25.07.2014 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 470 Митного кодексу України і накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на суму 8500 грн, та закрити провадження у справі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при проходженні митного контролю транспортним засобом марки Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2 по смузі руху «червоний коридор» позивачем було заявлено режим тимчасового ввезення з метою комерційного використання транспортного засобу.
Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 19.06.2015 адміністративний позов задоволено.
Судом першої інстанції у межах спірних правовідносин установлено, що 23.06.2014 року близько 19 год. 45 хв. громадянин України ОСОБА_1, як водій на автомобілі марки «Opel Astra» реєстраційний номер НОМЕР_3 слідував в Україну з Республіки Польща через міжнародний автомобільний  пункт пропуску «Шегині» митного поста  «Мостиська» Львівської митниці Міндоходів, по смузі руху «зелений коридор». Під час перевірки документів встановлено, що 12.04.2014 ОСОБА_1 ввіз на митну територію України в режимі «транзит» транспортний засіб за реєстраційним номером НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1 через  митний пост «Рава-Руська» Львівської митниці Міндоходів. Станом на 23.06.2014 цей транспортний засіб знаходиться на митній території України. Таким чином, громадянин України ОСОБА_1 перевищив встановлений статтею 95 Митного кодексу України строк доставки автомобіля за реєстраційним номером НОМЕР_4 більше ніж на десять діб. За фактом події, старшим державним інспектором відділу митного оформлення № 4 митного поста «Мостиська» Львівської митниці Міндоходів складено протокол про порушення митних правил №1452/20909/14 від 23.06.2014. За результатами розгляду справи про порушення митних правил, посадовою особою митного органу винесено постанову №1452/20909/14 від 25.07.2014, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого частиною третьою статті 470 Митного кодексу України, у зв'язку з чим накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що транспортний засіб перетнув митний кордон України в режимі тимчасового ввезення, як автомобіль комерційного призначення, а тому в діях позивача відсутній склад адмінправопорушення, передбаченого частиною третьою статті 470 Митного кодексу України.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 19.06.2015 скасовано та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що митним органом доведено, що транспортний засіб ввезений на митну територію України з метою особистого користування в режимі «транзит»; позивачем перевищено встановлений статтею 95 Митного кодексу України строк доставки транспортного засобу до органу доходів і зборів, а отже накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу відповідає вчиненому адмінправопорушенню.
Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій просив Верховний Суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 19.06.2015. Касаційна скарга обґрунтована тим, що оспорювана постанова винесена не уповноваженою на те особою; надані до суду витяги ПІК «Інспектор-2006» Журнал пункту пропуску та ПІК «Інспектор-2006» функціонального модулю «Диспетчер» ЗМК не є в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України належними та допустимими доказами, позаяк не завірені належним чином, а також містять суперечності; митним органом не доведено того, що автомобіль марки Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2 ввезений на митну територію України, як транспортний засіб особистого користування оформлений у митному режимі «транзит».
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Позивач стверджує, що транспортний  засіб марки Audi A6 реєстраційний номер НОМЕР_2 ввезений на митну територію України в режимі «тимчасового ввезення», як транспортний засіб комерційного призначення.
Частиною першою статті 105 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у митний режим тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами поміщуються виключно товари, транспортні засоби комерційного призначення, зазначені у статті 189 цього Кодексу та в Додатках B.1 - B.9, C, D до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), на умовах, визначених цими Додатками, а також повітряні судна, які ввозяться на митну територію України українськими авіакомпаніями за договорами оперативного лізингу.
У свою чергу, згідно частин першої-третьої статті 189 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) транспортні засоби комерційного призначення, що використовуються для переміщення товарів та/або пасажирів через митний кордон України, можуть тимчасово ввозитися на митну територію України без справляння митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності. 
Тимчасово ввезені на митну територію України транспортні засоби комерційного призначення підлягають вивезенню без внесення в їх конструкцію будь-яких змін (без урахування природного зношення, витрати пально-мастильних матеріалів та необхідного ремонту).
Тимчасове ввезення транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України допускається за умови, що такі транспортні засоби не використовуватимуться для внутрішніх перевезень на митній території України.
Відповідно до статті першої Додатка С Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік)  «комерційне використання» означає: платне перевезення осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення вантажів.
При цьому, згідно частини першої статті 9 Додатка С цієї Конвенції, подальше вивезення транспортних засобів комерційного використання відбувається відразу ж після закінчення транспортних операцій, для яких вони були ввезені. 
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку, що у митний режим тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами поміщуються виключно транспортні засоби комерційного призначення, зазначені у статті 189 цього Кодексу та в Додатках B.1 - B.9, C, D до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік). При цьому, комерційне використання означає платне перевезення осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення вантажів.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем як до митного оформлення, так і до судового розгляду не було подано жодних документів, які б підтверджували комерційне використання автомобілю (зокрема, платне перевезення осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення вантажів). Зазначені висновки суду апеляційної інстанції доводами касаційної скарги не спростовані.
Апеляційним судом у межах спірних правовідносин встановлено, що згідно відомостей з Витягу з ПІК «Інспектор-2006» (т.1 а.с.75 - 76, т.2 а.с.47) 12.04.2014 позивач ввіз на митну територію України в режимі «транзит» іноземний транспортний засіб марки «Аudi А6» за реєстраційним номером НОМЕР_5 номер кузова НОМЕР_1 через митний пост «Рава-Руська» Львівської митниці Міндоходів; мета - особисте користування; режим - транзит.
Згідно частини першої статті 90 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.
Частиною першою статті 381 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом.
Здійснивши системний аналіз положень пунктів 57, 59-60 частини першої статті 4 Митного кодексу України, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що транспортні засоби особистого користування, якими громадяни користуються для власних потреб, в розумінні митного законодавства є товарами.
За змістом статті 93 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, повинні: не використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту та бути доставленими у орган доходів і зборів призначення до закінчення строку, визначеного статтею 95 цього Кодексу.
Частиною другою статті 200 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що доставка товарів та документів на них повинна бути здійснена у строк, визначений статтею 95 цього Кодексу.
Згідно частини шостої статті 379 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), строки тимчасового ввезення громадянами товарів на митну територію України (крім випадків, передбачених статтею 380 цього Кодексу) встановлюються відповідно до статті 108 цього Кодексу, а строки ввезення з метою транзиту - відповідно до статті 95 цього Кодексу.
Статтею 95 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що строк транзитних перевезень для автомобільного транспорту становить 10 діб (у разі переміщення діяльності одного митного органу - 5 діб).
Отже, зі змісту наведених норм права убачається, що транспортний засіб ввезений на митну територію України у режимі «транзит» має бути доставлений у орган доходів і зборів призначення у строк, визначений статтею 95 Митного кодексу України.
З огляду на те, що ввезений позивачем 12.04.2014 транспортний засіб з метою особистого користування у режимі «транзит» станом на 23.06.2014 не був доставлений у орган доходів і зборів призначення, суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про порушення позивачем строків перебування транспортного засобу на митній території України.
Наявності обставин, визначених статтею 192 Митного кодексу України, які звільняють особу від відповідальності за порушення митних правил позивачем не наведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено.
Частиною третьою статті 470 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, застосоване до Позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на суму 8  500 грн. є обґрунтованим.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів», зокрема, утворено Львівську митницю Міндоходів.
Згідно статті 523 Митного кодексу України, від імені митниць справи про порушення митних правил розглядаються керівниками цих митниць або їх заступниками, а від імені центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - посадовими особами, уповноваженими на це відповідно до посадових інструкцій, або іншими особами, уповноваженими на це керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Постанова у справі про порушення митних правил № 1452/20909/14 від 25.07.2014 винесена в.о. начальником Львівської митниці Міндоходів Безсмертним Ігорем Івановичем, що спростовує доводи скаржника про те, що така винесена не уповноваженою на те особою суб'єкта владних повноважень.
Доводи скаржника про те, що апеляційним судом прийнято до уваги докази не завірені належним чином спростовуються матеріалами справи. Зокрема, Витяги ПІК «Інспектор-2006» Журнал пункту пропуску та ПІК «Інспектор-2006» функціонального модулю «Диспетчер» ЗМК скріплені печаткою органу доходів і зборів, містять підпис та прізвище посадової особи. 
Доводи касаційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом апеляційної інстанції. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права касаційна скарга позивача не містить.
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін. 
Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 у справі №466/6388/14-а (№876/8904/15) залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                                         Т.М. Шипуліна

                                                                                                                                                                        Л.І. Бившева

                                                                                           В.В. Хохуляк