ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року 
м. Київ

Справа № 910/14693/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Катеринчук Л.Й. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я. 

учасники справи:
позивач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка"
відповідач - Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія"

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"
на постанову Північного апеляційного господарського суду 
від 13.12.2018
у складі колегії суддів: Сулім В.В. (головуючий), Коротун О.М., Чорногуз М.Г.
та на рішення Господарського суду міста Києва
від 04.09.2018
у складі судді Картавцевої Ю.В.
у справі №910/14693/17
за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"
до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"
про стягнення 99 000, 01 грн.  
ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
1. 10.01.2019 поштовим відправленням Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2018 у справі №910/14693/17 в порядку статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та клопотало про поновлення строку на касаційне оскарження.
2. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №910/14693/17 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Пєсков В.Г., суддя - Погребняк В.Я., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2019.
3. Ухвалою від 04.02.2019 Верховний Суд поновив Приватному акціонерному товариству "Українська пожежно-страхова компанія" строк на касаційне оскарження, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" та вирішив здійснити перегляд постанови Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2018 у справі №910/14693/17 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
4. Від Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" (далі - ПрАТ "СК "Уніка", позивач) надійшов відзив на касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія ", скаржник, відповідач).
ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Короткий зміст позовних вимог 
5. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про стягнення 99 000, 01 грн. 
5.1. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного комплексного страхування на транспорті №016257/4610/0000004 від 26.08.2016 перейшло право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Позивач зазначив, що цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП застрахована у відповідача за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/0490253 та на підставі статті 27 Закону України "Про страхування", статті 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просив стягнути з відповідача страхове відшкодування на суму 99 000, 01 грн.
Короткий зміст рішення першої інстанції
6. Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі №910/14693/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017, позов задоволено.
6.1. Постановою Верховного Суду від 11.05.2018 касаційну скаргу ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі №910/14693/17 скасовано, справу №910/14693/17 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
6.2. Постанова Верховного Суду мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано оцінки запереченням відповідача та не досліджено обставин щодо правомірності володіння ОСОБА_1 забезпеченим транспортним засобом, яким він керував під час скоєння ДТП, з урахуванням положень частини 4 статті 380 Митного кодексу України (далі - МК України). Водночас, відповідно до положень Закону №1961-IV від 01.07.2004 та частини 4 статті 397 ЦК України, застрахованою є відповідальність страхувальника та інших осіб, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння транспортним засобом вважається правомірним, якщо його неправомірність не випливає із закону чи не встановлена у рішенні суду. Відтак, Верховний Суд дійшов висновку, що для вирішення питання, чи є особа, яка керувала під час скоєння ДТП забезпеченим транспортним засобом, особою, відповідальність якої застрахована відповідно до норм Закону №1961-IV від 01.07.2004 та умов договору про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності, судам слід дослідити обставини правомірності володіння такою особою даним транспортним засобом. При цьому, судами попередніх інстанцій зазначеного враховано не було, а отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не ґрунтувались на повному і всебічному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, встановлення яких є необхідним для правильного вирішення спору.
7. Рішенням від 04.09.2018 Господарський суд міста Києва позов задовольнив, стягнув з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ПрАТ "СК "УНІКА" грошові кошти на суму 99 000, 01 грн., судовий збір за подання позову на суму 1 600 грн.
7.1. Місцевим судом встановлено, що 26.08.2016 між позивачем та ОСОБА_8 укладено договір страхування наземного транспорту "КАСКО" №016257/4610/0000004, об'єктом якого визначено транспортний засіб "Пежо" (д. р. н. НОМЕР_1), а 15.02.2016 у місті Одеса відбулося зіткнення зазначеного автомобіля "Пежо" та автомобіля "БМВ" (р. н. НОМЕР_2), яким керував водій ОСОБА_1. При цьому, судами встановлено, що відповідно до умов договору страхування, позивач на підставі страхового акта здійснив 25.05.2017 виплату страхового відшкодування на суму 117 203, 62 грн. (вартість ремонту зменшена на розмір франшизи) на рахунок ТОВ "Адис-Мотор" в місті Одеса, що підтверджується платіжним дорученням №021277 від 25.05.2017. Крім того, постановою Приморського районного суду міста Одеси від 04.05.2017 у справі №522/6981/17 встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 пункту 16.11 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, останнього визнано винним у скоєнні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі статті 124 КУпАП України. Також, судами встановлено, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу "БМВ" (р. н. НОМЕР_2), будь-якою особою, яка експлуатує його на законних підставах, відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/0490253, застрахована відповідачем.
7.2. Місцевий суд, з посиланням на частину 1 статті 16 Закону України "Про страхування", частину 2 статті 512, статтю 514, частину 1 статті 1166, частину 2 статті 1187 ЦК України, статтю 5, частину 1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", зазначив, що у зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику за Договором добровільного страхування, позивач набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завданий збиток. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що до позивача в межах фактичних витрат та суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток. При цьому, місцевий суд, з посиланням на статті 526, 610, 629 ЦК України, зазначив, що відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля "Пежо", державний номер НОМЕР_1 відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності (поліс №АК/0490253), а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до ОСОБА_1 як особи, відповідальної за завдані збитки. Крім того, передбачений полісом №АК/0490253 ліміт відповідальності за шкоду в розмірі 100 000 грн., франшиза в розмірі 999, 99 грн., розмір виплаченого позивачем страхового відшкодування - 117 203, 62 грн., то вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми 99 000, 01 грн. підлягає задоволенню повністю. 
7.3. Судом встановлено, що відповідно до листа Міжрегіональної митниці Державної фіскальної служби від 07.08.2017 №153/10/30-70-20-01-16, транспортний засіб "БМВ 316" (р. н. НОМЕР_2) ввезений на митну територію України у митному режимі "Тимчасове ввезення" на строк до одного року з метою особистого користування мешканцем Польщі ОСОБА_2. При цьому, страхувальником за полісом №АК/0490253 є ОСОБА_10 Дослідивши умови укладення договору страхування на веб-сайті відповідача, місцевий суд зазначив, що укладаючи договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс №АК/0490253 з умовами щодо відповідного страхового платежу, що повинен здійснити страхувальник, який є особою, відмінною від тієї, яка тимчасово ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, повинен був усвідомлювати ризик тих наслідків, які можуть випливати за наслідками укладення такого договору в контексті принципів цивільного законодавства щодо обов'язковості виконання зобов'язання сторонами. Тому, місцевий суд дійшов висновку, що відповідач не вправі посилатись на обставини відмінності особи, що ввезла автомобіль на територію України для виключно власного використання, як підставу зазначати про те, що водій автомобіля "БМВ", реєстраційний номер НОМЕР_2, який керував автомобілем у момент ДТП, не є особою, відповідальність якої застрахована згідно з полісом №АК/0490253. Крім того, суд зазначив, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України), однак, суду не надано доказів визнання договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АК/0490253) недійсним.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
8. Постановою від 13.12.2018 Північний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" залишив без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2018 залишив без змін.
8.1. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач, укладаючи договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс №АК/0490253 з умовами щодо відповідного страхового платежу, що повинен здійснити страхувальник, який є особою, відмінною від тієї, яка тимчасово ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, повинен був усвідомлювати ризик тих наслідків, які можуть випливати за наслідками укладення такого договору в контексті принципів цивільного законодавства щодо обов'язковості виконання зобов'язання сторонами. Тому посилання скаржника на частину 4 статті 380 МК України з обґрунтуванням незаконного володіння (управління) транспортним засобом апеляційний суд визнав необґрунтованими, так як скаржник належними та допустимими, в розумінні статей 73, 76-79 ГПК України, доказами не довів, що громадянин, який управляв відповідним транспортним засобом, робив це без належного дозволу користувача права на тимчасове ввезення. 
8.2. Крім того, апеляційний суд зазначив, що зібрані в ході розгляду справи докази (зокрема, постанова Приморського районного суду міста Одеси від 04.05.2017 у справі №522/6981/17, довідка про ДТП тощо) також не дають можливості зробити висновок про неправомірність керування транспортним засобом. При цьому, апеляційний суд прийняв до уваги те, що договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АК/0490253) недійсним не визнавався.
8.3. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля "Пежо", відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності (поліс №АК/0490253), а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до ОСОБА_1 як особи, відповідальної за завдані збитки. З урахуванням умов передбаченого договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АК/0490253) ліміту відповідальності за шкоду, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому, апеляційний суд зазначив, що скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні.
УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ В КАСАЦІЙНОМУ СУДІ
Доводи скаржника (відповідач у справі)
9. Скаржник доводив, що місцевий та апеляційний суди не застосували положення пункту 1.4. та пункту 1.7. статті 1, статті 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", які визначають умови, за наявності яких подія визнається страховим випадком, та статті 380 МК України, якою закріплено обмеження щодо використання в Україні тимчасово ввезених транспортних засобів. При цьому, скаржник аргументував, що з урахуванням фактичних обставин справи та зазначених норм, водій ОСОБА_1 на момент ДТП не був законним володільцем та користувачем транспортного засобу, відтак, не є особою, відповідальність якої застрахована відповідно до полісу №АК/0490253.
Доводи інших учасників справи
10. У відзиві ПрАТ "СК "Уніка", з посиланням на статті 395, 396, 1187 ЦК України, зазначено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом на достатній правовій підставі та був законним володільцем автомобіля "БМВ" (р. н. НОМЕР_2). Крім того, у відзиві зазначено, що положення частини 4 статті 380 МК України стосуються мешканця Польщі - ОСОБА_2, який ввіз автомобіль на митну територію України у митному режимі "Тимчасове ввезення". При цьому, зазначена особа не є учасником ДТП, стороною, зазначеною в страховому полісі. Також, відповідачем не надано доказів притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1. Разом з тим, позивач зазначив, що подав усі наявні в нього докази, що підтверджують факт завдання шкоди водієм ОСОБА_1, як законним володільцем та правомірним користувачем спірного транспортного засобу на момент ДТП за участі транспортного засобу, а також докази того, що відповідач є особою, яка відповідно до Закону має зобов'язання щодо відшкодування шкоди, завданої забезпеченим транспортним засобом.
НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ 
11. Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"
Пункт 1.4. статті 1 - особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Пункт 1.5. статті 1 - наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. 
Пункт 1.6. статті 1 - власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Пункт 1.7. статті 1 - забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової  відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована;
Пункт 1.8. статті 1 - страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору;
Пункт 1.12. статті 1 - дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.
Стаття 6 - страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.
Пункт 22.1. статті 22 - у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. 
Пункт 37.1. статті 37 - підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: 
37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов'язані з виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров'я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; 
37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону);
37.1.3. невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини  та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.
37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
12. Цивільний кодекс України
Частина 1 статті 397 - володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.
Частина 3 статті 397 - фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Частина 1 статті 1187 - джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Частина 2 статті 1187 - шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частина 3 статті 1187 - особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.
13. Митний кодекс України
Частина 1 статті 380 - тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов'язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.
14. Господарський процесуальний кодекс України
Частина 1 статті 74 - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частина 1 статті 76 - належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Частина 1 статті 77 - обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 86 - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частина 5 статті 236 - обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
15. З урахуванням повноважень касаційного суду відповідно до статті 300 ГПК України, Верховний Суд вважає прийнятною касаційну скаргу щодо доводів відповідача про неправильне застосування судами положень пунктів 1.4., 1.7. статті 1, статті 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", статті 380 МК України.
А.2. Щодо застосування норм матеріального та процесуального права 
16. Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об'єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об'єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об'єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Тобто, володільцем об'єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об'єктом. При цьому, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
17. У справі №910/14693/17 позивач на підставі договору добровільного комплексного страхування, укладеного між ним та потерпілою в ДТП особою, здійснив виплату страхового відшкодування та тим самим відшкодував завдану потерпілому у ДТП майнову шкоду. 
З урахуванням зазначеного, у справі №910/14693/17 виникають два види зобов'язань:
- деліктне зобов'язання, що виникло внаслідок ДТП, сторонами якого є потерпіла особа (кредитор) та особа, відповідальна за завдані збитки (винна особа, боржник), та
- договірне зобов'язання, що виникає з договору добровільного майнового страхування, сторонами якого є страховик (страхова компанія) та страхувальник (потерпілий у ДТП).
При цьому, слід відрізняти поняття зобов'язання, як правовідношення (договірне або позадоговірне), від обов'язків, які мають сторони такого зобов'язання.
Так, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника третьою особою.
Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Виходячи із зазначеного, страховик внаслідок виконання обов'язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому, деліктне зобов'язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов'язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.
18. Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 зазначеного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди (або інша особа, яка застрахувала відповідний транспортний засіб) застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
19. За змістом частини 5 статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне.
Судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено заволодіння застрахованим автомобілем "БМВ" (р. н. НОМЕР_2) неправомірним способом водієм ОСОБА_1. З огляду на таке, Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про відсутність права на управління транспортним засобом у водія "БМВ" (р. н. НОМЕР_2) на момент скоєння ним ДТП та підстав для виплати страхової суми страховою компанією, яка застрахувала цей автомобіль.
20. Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. При цьому, судами попередніх інстанцій не встановлено, а скаржником не надано належних та допустимих доказів в розумінні статей 76-77 ГПК України на підтвердження відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу - автомобіля "БМВ" (р. н. НОМЕР_2) на момент ДТП, чи доказів відсутності посвідчення водія у фізичної особи ОСОБА_1. 
21. Виходячи з аналізу положень статті 627 ЦК України та статті 44 ГК України, сторони є не лише вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, але й здійснюють власну діяльність на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.
Відтак, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у відкритому доступі на сайті відповідача-страховика правила та умови укладення договору страхування, дійшли правильного та обґрунтованого висновку про те, що укладаючи договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АК/0490253) з умовами щодо відповідного страхового платежу, який страховик повинен здійснити страхувальнику, що є особою, відмінною від тієї, яка є фактичним власником або ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, суди не встановили спеціальних заборон щодо страхування автомобілів, ввезених в Україну на умовах тимчасового до одного року використання. 
22. Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства. Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях ГПК України.
Крім того, на позивача покладено обов'язок доказування тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи з положень частин 1, 3, 4 статті 74 ГПК України, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.
Касаційний суд зазначає, що відповідачем не було надано судам першої та апеляційної інстанцій доказів, які б підтверджували незаконне заволодіння транспортним засобом водієм ОСОБА_1, а лист Міжрегіональної митниці Державної фіскальної служби від 07.08.2017 №153/10/30-70-20-01-16 суди визнали неналежним доказом на обґрунтування заборони управління зазначеним автомобілем водієм ОСОБА_1, оскільки факт керування автомобілем третьою особою в певний момент часу не спростовує обставин ввезення автомобіля для власних потреб громадянином Польщі ОСОБА_2. Більше того, касаційний суд згідно із статтею 300 ГПК України, не наділений компетенцією з переоцінки доказів у справі, яким уже була надана відповідна оцінка судами першої та апеляційної інстанцій, як неналежним.
23. Посилання скаржника на неправильне застосування судами попередніх інстанцій частини 4 статті 380 МК України Верховний Суд вважає необґрунтованим та зазначає, що порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб. Зазначені обставини не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування".
А.3. Мотиви прийняття (відхилення) доводів касаційної скарги 
24. Доводи скаржника, зазначені в пункті 9 описової частини даної постанови, Суд вважає необґрунтованими з підстав, зазначених у пунктах 16-23 мотивувальної частини даної постанови.
Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
25. З огляду на зазначене та відсутність порушень норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішень місцевим та апеляційним судами, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги відповідача та залишення без змін постанови апеляційного суду від 13.12.2018 та рішення суду першої інстанції від 04.09.2018 у справі №910/14693/17.
В. Судові витрати 
26. У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд залишаються за скаржником.
На підставі викладеного та керуючись статтями 301, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2018 у справі №910/14693/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                       Л.Й. Катеринчук
Судді                                                                                               В.Г. Пєсков
                                                                                                           В.Я. Погребняк