П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
06 лютого 2019 року
м. Київ
Справа №823/731/16
Провадження № 11-847апп18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 21 липня 2016 року (суддя Гарань С. М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року (судді Межевич М. В., Земляна Г. В., Сорочко Є. О.) у справі № 823/731/16 за позовом ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» Кадирова Владислава Володимировича (далі - уповноважена особа, Фонд, АТ «Дельта банк» відповідно) про зобов'язання вчинити певні дії та
ВСТАНОВИЛА:
У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до уповноваженої особи, в якому просив:
- визнати, що вимоги пункту 6 частини першої статті 52 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) не розповсюджуються на проведену банківську операцію позивача від 18 грудня 2014 року в розмірі 30 тис. 850 грн, відповідно до рішення уповноваженої особи щодо включення ОСОБА_3 до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк»;
- визнати позивача вкладником АТ «Дельта банк» на день складання уповноваженою особою переліку (реєстру) вкладників станом на 02 жовтня 2015 року, з вкладом у розмірі 30 тис. 850 грн;
- зобов'язати відповідача прийняти рішення про включення ОСОБА_3 до переліку (реєстру) вкладників АТ «Дельта банк», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, з вкладом у вказаному розмірі. 
Черкаський окружний адміністративний суд ухвалою від 21 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року, закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), роз'яснивши позивачу, що заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_3 у касаційній скарзі зазначив, що суди надали неправильну правову оцінку обставинам у справі та порушили норми матеріального права. На думку скаржника, позивач навів конкретні обставини, що свідчать про протиправність дій саме уповноваженої особи, пов'язаних із здійсненням нею владних управлінських функцій, які підлягають перевірці в порядку адміністративного судочинства. На підставі викладеного скаржник просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу для продовження розгляду до Черкаського окружного адміністративного суду.
Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 20 вересня 2016 року відкрив касаційне провадження в цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції цього Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У січні 2018 року цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 10 липня 2018 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 КАС України, а саме у зв'язку з оскарженням учасником справи судових рішень з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 30 серпня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 1 частини першої статті 345 КАС України, оскільки у справі відсутні клопотання її учасників про розгляд справи за їх участю, а характер спірних правовідносин не вимагає участі сторін у судовому засіданні.
Відповідач відзиву (заперечення) на касаційну скаргу не надіслав.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення. 
З матеріалів справи вбачається, що 10 червня 2014 року між ОСОБА_3 та АТ «Дельта банк» укладено договір № 006-23000-100614 на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів, згідно якого банк відкриває клієнту поточний рахунок НОМЕР_1 у гривнях.
18 грудня 2014 року згідно з квитанцією № 3771 АТ «Дельта банк» здійснив видачу готівки в касі банку ОСОБА_3 в сумі 31 тис. грн.
Того ж дня, відповідно до квитанції № ПН1206850 здійснено перерахування коштів у сумі 30 тис. 850 грн на рахунок ОСОБА_3 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», проте фактично АТ «Дельта банк» не здійснив перерахування цих коштів на вказаний рахунок.
На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення АТ «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк».
Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 08 квітня 2015 року № 71 в АТ «Дельта банк» запроваджено тимчасову адміністрацію на шість місяців з 03 березня 2015 року по 02 вересня 2015 року включно, а рішенням від 03 серпня 2015 року № 147 строк здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк» продовжено по 02 жовтня 2015 року включно.
На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Дельта банк» виконавча дирекція Фонду 02 жовтня 2015 року прийняла рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації AT «Дельта банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації AT «Дельта банк» та призначено уповноважену особу Кадирова В. В. строком на 2 роки - з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року.
14 жовтня 2015 року позивач звернувся до уповноваженої особи із заявою, в якій просив визнати його кредитором АТ «Дельта банк» за заборгованістю, що виникла у зв'язку з неперерахуванням коштів у розмірі 30 тис. 850 грн, та включити його до реєстру вкладників АТ «Дельта банк», які відповідно до статті 26 Закону № 4452-VI мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду.
Згідно з довідкою від 04 лютого 2016 року вих. № 05-3234065 ОСОБА_3 було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк». Задоволення кредиторських вимог ОСОБА_3 здійснюватиметься в строки, розмірах та в черговості, що передбачена пунктом 4 частини першої статті 52 Закону № 4452-VI, а саме: в 4 чергу - 11 грн 05 коп.; у 6 чергу - 30850 грн. 
05 травня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до уповноваженої особи із заявою про незгоду з включенням його до шостої черги кредиторів АТ «Дельта банк», у якій просив переглянути прийняте рішення та включити позивача до реєстру вкладників АТ «Дельта банк», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду відповідно до статті 26 Закону № 4452-VI.
Листом від 13 травня 2016 року вих. № 05-3279966 позивачу надано відповідь про те, що сума коштів, вказана у зверненні ОСОБА_3, включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк» в 6 чергу з огляду на те, що на момент формування реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк» ця сума на поточному рахунку ОСОБА_3 не обліковувалась.
Не погодившись із рішенням уповноваженої особи, ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом.
Закриваючи провадження в адміністративній справі, Черкаський окружний адміністративний суд виходив із того, що цей спір не містить ознак публічно-правового з огляду на висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року у справі № 826/2043/15.
Залишаючи без змін ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 21 липня 2016 року, Київський апеляційний адміністративний суд керувався тим, що звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про визнання окремих положень закону такими, що не підлягають застосуванню до певних правовідносин, а також про визнання за особою певного правового статусу, не передбачені нормами КАС України. Крім того, за висновком суду апеляційної інстанції позовна вимога про зобов'язання відповідача прийняти рішення про включення ОСОБА_3 до переліку (реєстру) вкладників АТ «Дельта банк», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, підлягає розгляду за правилами господарського судочинства з огляду на висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року у справі № 21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі № 826/20410/14.
Велика Палата Верховного Суду частково не погоджується з указаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України(тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС Українисуб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС Україниюрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС Українивизначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закономустановлений інший порядок судового вирішення.
Як установлено матеріалами справи, ОСОБА_3 звернувся до адміністративного суду з позовом до уповноваженої особи, зокрема, про зобов'язання відповідача прийняти рішення про включення позивача до переліку (реєстру) вкладників АТ «Дельта банк», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, з вкладом у розмірі 30 тис. 850 грн, пославшись як на підставу для задоволення позову на статтю 26 Закону № 4452-VI.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом № 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. ЦейЗакон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.
На підставі частин першої та другої статті 6 зазначеного Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
Таким чином, нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд у цих відносинах є суб'єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України.
Закриваючи провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти рішення про включення ОСОБА_3 до переліку (реєстру) вкладників АТ «Дельта банк», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, суди попередніх інстанцій керувалися правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року у справі № 21-4846а15 (826/2043/15) та від 15 червня 2016 року у справі № 826/20410/14, у яких з посиланням на норми Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-XII) та приписи статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) було вказано, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Велика Палата Верховного Суду відступила від цього висновку, що зазначено в її постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16.
Правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на відшкодування за рахунок коштів Фонду, щодо формування реєстру відшкодувань вкладникам, які мають право на таке відшкодування, складаються без участі банку-боржника.
Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов'язки.
Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих осіб, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону № 4452-VIвирішує виключно Фонд.
Так, за змістом частин першої та другої статті 26 Закону № 4452-VIФонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI).
Нормами статті 27 Закону № 4452-VIустановлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема:
- уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку;
- уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню;
- виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду;
- Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур'єр» або «Голос України».
Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 4452-VIФонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500 тис. рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.
Отже, отримання гарантованого відшкодування за рахунок коштів Фонду відбувається без участі банку-боржника.
Саме тому на банки не поширюється дія Закону № 2343-ХІІ, що встановлено частиною восьмою статті 36 Закону № 4452-VI.
Таким чином, немає підстав вважати, що правовідносини між вкладниками та Фондом щодо визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, складаються з участю банку. Ці правовідносини не стосуються безпосередньо процедури ліквідації банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку є лише підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду, проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг гарантованого відшкодування коштів вкладникам.
Наведене свідчить про те, що спір стосовно права на відшкодування коштів за вкладами фізичних осіб за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, гарантованого державою, є публічно-правовим, має особливий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 частини другої статті 4 Закону № 4452-VI), тому його не можна вважати спором у зв'язку з процесом ліквідації банку.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що на ці правовідносини не розповсюджуються норми статті 12 ГПК України, а тому юрисдикція господарських судів на такі спори не поширюється.
З огляду на викладені норми матеріального та процесуального права перевірка законності дій та рішень Фонду й уповноваженої особи щодо виконання покладених на них владних управлінських функцій у сфері реалізації публічних інтересів держави не регулюється нормами Закону № 2343-ХІІвідповідно до прямого припису частини восьмої статті 36 Закону № 4452-VI, який є спеціальним щодо таких правовідносин, а тому підстав для розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства немає.
При цьому ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що Фонд як юридична особа публічного права виконує спеціальну функцію у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду в цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, та затвердження реєстру відшкодувань вкладникам за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.
Отже, висновок судів попередніх інстанцій про закриття провадження в цій справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 157 КАС України(у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень), в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти рішення про включення ОСОБА_3 до переліку (реєстру) вкладників АТ «Дельта банк», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, є помилковим. 
Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 820/4270/16.
Водночас правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання, що норми пункту 6 частини першої статті 52 Закону № 4452-VI не розповсюджуються на проведену банківську операцію позивача від 18 грудня 2014 року в розмірі 30 тис. 850 грн, а також про визнання позивача вкладником АТ «Дельта банк» на день складання уповноваженою особою переліку (реєстру) вкладників станом на 02 жовтня 2015 року, з вкладом у розмірі 30 тис. 850 грн.
Так, відповідно до частини четвертої статті 105 КАС України (у редакції, чинній на момент розгляду судами цієї справи) адміністративний позов може містити вимоги про:
- скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень;
- зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії;
- зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій;
- стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю;
- виконання зупиненої чи невчиненої дії;
- встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;
- примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.
З огляду на наведені норми процесуального закону, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про визнання окремих положень закону такими, що не підлягають застосуванню до певних правовідносин, а також про визнання за особою певного правового статусу, не передбачені нормами КАС України.
При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що заявлені в цій частині ОСОБА_3 позовні вимоги не забезпечують належного захисту порушеного права позивача, на поновлення якого він звернувся до суду з позовом, що унеможливлює звернення з цими позовними вимогами до судів і в порядку іншого судочинства. 
При цьому належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача є звернення до суду адміністративної юрисдикції з позовом до уповноваженої особи про зобов'язання відповідача прийняти рішення або вчинити певні дії (включити позивача до переліку вкладників банку, що мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду в межах гарантованої суми відшкодування; внести до Фонду додаткову інформацію про позивача як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у банку за рахунок Фонду тощо).
За нормами частини третьої статті 3 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги скасовує судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передає справу повністю або частково для продовження розгляду.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Отже, викладені в оскаржуваних ухвалах судів першої та апеляційної інстанцій висновки про непоширення юрисдикції адміністративного суду в частині позовних вимог прозобов'язання відповідача прийняти рішення про включення позивача до переліку (реєстру) вкладників АТ «Дельта банк», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, з вкладом у розмірі 30 тис. 850 грн, - ґрунтуються на неправильному застосуванні норм права.
З огляду на викладене на підставі частини першої статті 353 КАС України ухвала Черкаського окружного адміністративного суду від 21 липня 2016 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року підлягають скасуванню у вказаній частині позовних вимог, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
2. Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 21 липня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» КадироваВладислава Володимировича про зобов'язання прийняти рішення про включення ОСОБА_3 до переліку (реєстру) вкладників Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з вкладом у розмірі 30 тис. 850 грн, - скасувати, а справу в цій частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
3. В іншій частині ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 21 липня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач   О. С. Золотніков 
 
Судді:                             Н. О. Антонюк   Н. П. Лященко
 
                                      С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
 
                                      В. В. Британчук Л. І. Рогач
 
                                      Д. А. Гудима І. В. Саприкіна
 
                                      В. І. Данішевська   О. М. Ситнік
 
                                      О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич
 
                                      В. С. Князєв   О. Г. Яновська
 
                                      Л. М. Лобойко