Постанова
Іменем України
 
25 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 362/2916/17-ц
провадження № 61-15734св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2017 року у складі судді Корнієнка С. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Волохова Л. А., Суханової Є. М.,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є користувачем квартири АДРЕСА_1. Зазначена квартира надана йому у користування як службова, що підтверджується протоколом житлової комісії Головного управління Міністерства з надзвичайних ситуацій України у Київській області від 22 травня 2008 року № 1. На момент звернення до суду у вказаній квартирі зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_5, яка не проживає у вказаній квартирі вже більше семи років. У зв'язку з реєстрацією місця проживання відповідача у цій квартирі він змушений сплачувати за власні кошти усі комунальні платежі, які нараховуються у зв'язку із тим, що відповідач зареєстрована у цьому житлі. 
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2017 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.  
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт порушення його прав зі сторони відповідача. 
 
Постановою Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2017 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту відсутності відповідача у квартирі протягом шести місяців, а також доказів на підтвердження того, що він є наймачем квартири, оскільки така квартира надана йому на час перебування у трудових відносинах із Головним управлінням Міністерства надзвичайних справ України, які він припинив 21 грудня 2009 року.  
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи
 
У березні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2017 року та на постанову Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2018 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судів про те, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у квартирі протягом шести місяців є помилковим, оскільки такий факт визнається самим відповідачем. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволені заяви про приєднання до апеляційної скарги 7 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області (далі - 7 ДПРЗ ГУ ДС з НС України у Київській області).
 
У червні 2018 року від ОСОБА_5 надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, у яких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Судами встановлено, що ОСОБА_5 не проживала у спірній квартирі з поважних причин. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 не підлягає задоволенню із таких підстав.
 
Встановлені судами обставини 
 
Судами встановлено, що22 травня 2008 року ОСОБА_4 надано службову квартиру АДРЕСА_1 що  підтверджується ордером на службове жиле приміщення № 1, виданого на сім'ю у складі трьох осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 
 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі із 15 вересня 2001 року. Від шлюбу мають дочку - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1. 
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2010 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірваний. 
 
Згідно з довідкою житлової комісії апарату Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 13 квітня 2017 року № 3/17, громадянка ОСОБА_5, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, за вказаною адресою не проживає. 
 
У квартирі АДРЕСА_1 постійно проживають ОСОБА_4, його дружина - ОСОБА_8, їх дочка - ОСОБА_9, що підтверджується актами обстеження Калинівської селищної ради від 05 січня, 11 березня та 25 травня 2017 року.
 
21 грудня 2009 року ОСОБА_4 звільнений зі служби у запас за пунктами 98, 99 (за станом здоров'я) Положення про порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту.
 
Згідно з договором найму службових жилих приміщень від 08 квітня 2017 року, ОСОБА_4 прийняв у платне строкове користування службове жиле приміщення розміром 74,17 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 

Нормативно-правове обґрунтування
 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
 
Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
 
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
 
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непрживання.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, належним чином оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у квартирі протягом шести місяців, а також не довів належними доказами, що він є наймачем спірної квартири.  
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволені заяви про приєднання до апеляційної скарги 7-го ДПРЗ ГУ ДС з НС України у Київській області, який є власником спірної квартири, є необґрунтованими з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 363 ЦПК України учасники справи мають право приєднатися до апеляційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До апеляційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.
 
Відмова у визнанні відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням не порушує права, свободи та інтересів 7-го ДПРЗ ГУ ДС з НС України у Київській області та не створює обов'язків для нього, а тому суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, не порушував норм процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково застосовані норми права, які не регулюють спірні правовідносини, заслуговують на увагу, проте не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень, оскільки це не вплинуло на правильність вирішення спору по суті. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді: | О. В. Ступак
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик