ПОСТАНОВА
Іменем України

17 квітня 2019 року 
м.Київ
справа №337/1160/17(2-а/337/110/2017)
адміністративне провадження №К/9901/23505/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача: Желтобрюх І.Л.,
суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О.В., 
під час попереднього розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до Інспектора роти №1 батальйону №4 Управління патрульної поліції в м.Запоріжжя молодшого лейтенанта поліції Соболя Сергія Григоровича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, за касаційною скаргою Управління патрульної поліції в м.Запоріжжі Департаменту патрульної поліції на постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2017 року (суддя: Курбатова О.М.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року (судді: Уханенко С.А., Богданенко І.Ю., Дадим Ю.М.),                     

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Інспектора роти №1 батальйону №4 Управління патрульної поліції в м.Запоріжжя молодшого лейтенанта поліції Соболя С.Г., в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову від 26.03.2017 серії АР №765378 про притягнення її до адміністративної відповідальності за частиною першою статті  122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року, позов задоволено.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати такі судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що оскаржувана постанова винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.
Так, в ході розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що постановою Інспектора роти №1 батальйону №4 УПП в м.Запоріжжя молодшого лейтенанта поліції Соболя С.Г. від 26.03.2017 серії АР №765378 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. 
Відповідно до означеної постанови, в цей день приблизно о 11 год. 10 хв., керуючи автомобілем НОМЕР_1, в м. Запоріжжя на вул. Світла,16, ОСОБА_2 здійснила зупинку на перехресті не пов'язану з наданням переваги у русі, чим порушила п. 15.9. «ґ» Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України).
Вважаючи вищеозначену постанову протиправною та такою, що порушує її права, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, з огляду на що дійшов висновку про необґрунтованість та протиправність оскаржуваної постанови та, як наслідок, наявність підстав до її скасування.
За приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги.
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог касаційної скарги, з огляду на наступне.
Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів,  зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).
Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих  Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Підпунктом 15.9. «ґ» ПДР України визначено, що зупинка забороняється на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга.
Частиною першою статті 122 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за (…) порушення вимог зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.
Проте, як встановлено судами попередніх інстанцій, належних доказів, які б свідчили про  вчинення позивачем адміністративного  правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, відповідачем суду не надано.
Вказаний висновок суду був зумовлений дослідженням в судовому засіданні здійсненого відповідачем відеозапису спірної дорожньої-транспортної ситуації за участю позивача.
Так, із вказаного відеозапису, суди попередніх інстанцій встановили, що він містить лише запис фрагменту бесіди інспектора поліції із ОСОБА_2 та складення постанови поліцейським у службовому авто, однак не містить фіксації факту порушення позивачем п. 15.9. «ґ». ПДР України
При цьому позивач від початку заперечував проти притягнення його до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із судами попередніх інстанцій, що в даному випадку відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення та, як наслідок, обґрунтовували правомірність притягнення його до адміністративної відповідальності.
За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для скасування постанови відповідача від 26.03.2017 серії АР №765378.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та фактично зводиться до переоцінки доказів та встановлених по справі обставин, що, в силу вимог  статті 341 КАС України, не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
При цьому будь-яких обставин, які б свідчили про допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, що дозволяли б суду вийти за межі доводів касаційної скарги та слугували обов'язковою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, Верховним Судом не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359  Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу Управління патрульної поліції в м.Запоріжжі Департаменту патрульної поліції, - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.
Суддя-доповідач:                                                                      І.Л. Желтобрюх
Судді:                                                                                          В.М. Бевзенко
                                                                                          О.В. Білоус