Постанова                                                   
Іменем України
25 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 640/574/17 
провадження № 51-1140км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 ,
прокурора                                            ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 27 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 
2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220490006780, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду м. Харкова від 27 липня 2017 року  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та призначено покарання у виді арешту на строк 2 місяці. 
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 15 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо судових витрат і речових доказів.
За вироком суду встановлено, що 7 листопада 2016 року близько 13:50 біля будинку на АДРЕСА_2  ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, маючи умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, бажаючи продемонструвати своє явне нехтування існуючими правилами і нормами поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, проявляючи особливу зухвалість, безпричинно став ображати невідому йому жінку, використовуючи нецензурну лайку. Після цього ОСОБА_7 продовжив хуліганські дії та направився до ділянки із заготовленим для укладки асфальтом, де проводили роботи працівники ремонтної служби 
ТОВ «Віста». На зауваження працівників ОСОБА_7 уваги не звернув, агресивно себе поводив, нецензурно висловлювався, після чого, проявляючи особливу зухвалість, дістав стартовий пістотлет «Erol Botan» умовного калібру 9 мм, який через свою конструкцію і тактико-технічні характеристики не є предметом, спеціально пристосованим чи заздалегідь заготовленим для заподіяння тілесних ушкоджень та не відноситься до категорії вогнепальної зброї і почав погрожувати ним співробітникам ремонтної служби. Коли до ОСОБА_7  наблизився один з працівників, а саме – ОСОБА_8 , він наставив на останнього пістолет, який той намагався відвести від себе, схопивши за затворну раму. В цю мить ОСОБА_7 зробив постріл, заподіявши ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень у вигляді вогнепального поранення лівої кисті. Крім того, внаслідок дій ОСОБА_7 було грубо порушено громадський порядок.
Після цього ОСОБА_7 був роззброєний і затриманий громадянами, його хуліганські дії було припинено. 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 просить судові рішення скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що в діях його підзахисного відсутня об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, а саме відсутні дані про грубе порушення останнім громадського порядку з особливою зухвалістю, а тому його дії необхідно кваліфікувати за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Захисник не погоджується з рішенням суду в частині задоволення цивільного позову та стягнення з ОСОБА_7  на користь ОСОБА_8 коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди.  
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 просив залишити касаційну скаргу захисника без задоволення, а судові рішення без зміни. 
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання захисник ОСОБА_6 , перегляду в касаційному порядку не підлягає, а отже при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку.  
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Доводи у касаційній скарзі захисника про те, що порушення громадського порядку ОСОБА_7 не супроводжувалось особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, а отже в його діях відсутній склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 296 КК України, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів провадження, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, ґрунтуються на детально наведених у вироку доказах, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Зокрема, винуватість ОСОБА_7 підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , даними, що містяться у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, проведення слідчого експерименту та у висновку судово-медичної експертизи.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає непереконливими доводи захисника, наведені в його касаційній скарзі, щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст. 296 КК України.
Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 
2006 року № 10 при вирішенні питання про відмежування кримінально караного хуліганства від дрібного слід виходити з того, що відповідно до ч. 1 ст. 296 КК України хуліганство – це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Якщо таке порушення не супроводжувалось особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, його необхідно кваліфікувати як дрібне хуліганство за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
У п. 5 цієї постанови зазначено, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням або пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту  тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 умисно грубо порушив громадський порядок та заподіяв тілесні ушкодження потерпілому, а тому правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 296 КК України.
                                                                                                                                                                                                                                                                 Суд апеляційної інстанції перевірив доводи ОСОБА_7 та його захисника про те, що протиправні дії було вчинено саме щодо обвинуваченого, обґрунтовано визнавши їх безпідставними, та зазначив, що згідно 
з ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Предметом судового розгляду в цьому кримінальному провадженні були дії саме ОСОБА_7 . Крім того, постановою слідчого СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області 
від 26 листопада 2016 року кримінальне провадження за фактом отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_7 закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. 
Також перевірялися апеляційним судом і визнані немотивованими доводи захисника про ненадання стороною обвинувачення суду протоколів допиту обвинуваченого, потерпілого та свідків під час досудового розслідування. Суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Доводи захисника про те, що районний суд не мав належних та допустимих доказів встановлення факту завдання потерпілому вогнепального поранення лівої кисті, також перевірялися судом апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.
Суд апеляційної інстанції перевірив доводи ОСОБА_7 про необґрунтоване стягнення з нього на користь ОСОБА_8 грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди. Апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду в цій частині та зазначив, що оскільки під час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 було заподіяно тілесне ушкодження кисті із застосуванням пістолета, то потерпілий був у стані стресу, його життєвий уклад погіршився, а тому місцевий суд правильно стягнув із засудженого на користь потерпілого 15 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи в апеляційних скаргах ОСОБА_7 та його захисника – адвоката ОСОБА_12 , у тому числі й ті, на які захисник ОСОБА_6  посилається в касаційній скарзі, і дав на них мотивовану відповідь. Зазначив, на яких підставах апеляційні скарги визнав необґрунтованими. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Отже, підстав для скасування судових рішень з мотивів, викладених у касаційній скарзі, немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які відповідно до ст. 438 КПК України були би підставами для скасування або зміни судових рішень, у  суді касаційної інстанції не встановлено, а тому в задоволенні касаційної скарги захисника необхідно відмовити. 
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Київського районного суду м. Харкова від 27 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 
2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6   – без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                              ОСОБА_3