П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 травня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 815/993/18
Провадження № 11-22апп19
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Лобойка Л. М ., Лященко Н.  П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року (суддя Кравченко М. М.) та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року (у складі колегії суддів Єщенка О. В., Димерлія О. О., Шеметенко Л. П.) у справі за його позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича (далі - державний реєстратор), Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» 
(далі - КП «Реєстраційна служба Одеської області»), третя особа ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування рішення,
УСТАНОВИЛА:
У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до державного реєстратора, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 13 вересня 2017 року № 37042051 про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на об`єкт нерухомого майна (будинок), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що оскаржуване рішення держаного реєстратора прийнято усупереч вимог Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), ч. 3 ст. 364 Цивільного кодексу України 
(далі - ЦК України), п. 57, 58 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року за № 868, оскільки державний реєстратор вчинив реєстраційну дію без згоди позивача, як співвласника об`єкту нерухомості, з якого був виділений новостворений об`єкт, та з порушенням його права власності.
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 03 липня 2018 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року, закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній на момент постановлення цієї ухвали, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Позивачу роз`яснено, що спірні правовідносини регламентовані нормами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Не погодившись із такими судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_3 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_3 зазначив, що у спірних правовідносинах державний реєстратор здійснює владні управлінські функції, тобто за своїм характером цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 10 січня 2019 року передав вказану вище справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до ч. 6 ст. 346 КАС України, оскільки учасник справи оскаржує судові рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду встановила таке.
05 листопада 1957 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 придбали в рівних частках будинок, що розташований на земельній ділянці, загальною площею 549 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .
16 березня 2006 року ОСОБА_6 подарувала Ѕ частку зазначеного будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у рівних частинах кожному. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за ними 29 березня 2006 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що 18 червня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 5347. 
Після її смерті відкрилася спадщина на частку домоволодіння в АДРЕСА_1 .
У лютому 2007 року ОСОБА_4 (син померлої ОСОБА_5 ) звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з цивільним позовом до ОСОБА_7  та ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, зокрема, на частку будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1  11 
(справа № 2-70/07). 
Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 01 лютого 2007 року визнав за ОСОБА_4 у порядку спадкування за законом право власності на 37/50 частки будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому рішенні судом також було визначено частку житлового будинку, яка належить ОСОБА_3  та ОСОБА_7 - 13/50 частки в рівних частинах кожному. Рішення суду набрало законної сили і є чинним.
15 лютого 2007 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на 37/50 частки будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, сторони у справі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 .
З 2007 року між співвласниками зазначеного домоволодіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . виникали спори про усунення перешкод у користуванні належними їм частинами будинку, зокрема щодо знесення об`єктів самочинного будівництва та користування земельною ділянкою під домоволодінням. 
Так, у вересні 2007 року  ОСОБА_7 та ОСОБА_3 звернулися до Малиновського районного суду м. Одеси з цивільним позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та визначення права користування земельною ділянкою (справа № 1519/12125/12).
Справа судами розглядалась неодноразово.
За результатом розгляду вказаної справи Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 23 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року, позов задовольнив частково. Суд зобов`язав ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні проїздом до фасадної частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Встановив порядок користування земельною ділянкою, розташованою за вказаною адресою, а саме: в користування ОСОБА_4 суд виділив ділянку площею 274,5 кв. м., а в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_7 ділянку площею 274,5 кв. м. У спільному користуванні співвласників домоволодіння суд залишив земельну ділянку площею 36 кв. м. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. Рішення суду набрало законної сили і є чинним.
Крім того, у червні 2010 року ОСОБА_4 звертався до Малиновського районного суду м. Одеси з цивільним позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування площею 64 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідачів знести об`єкт самочинного будівництва 
(справа № 2-5803/10 (провадження №22-ц-9578/11).
Малиновський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 07 грудня 2010 року позов задовольнив та зобов`язав ОСОБА_7 та ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 земельною ділянкою загального користування шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.
Апеляційний суд Одеської області рішенням від 20 січня 2015 року скасував рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2010 року та прийняв нове рішення, яким позов задовольнив частково. Зобов`язав ОСОБА_3 та ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 належною йому частиною будинку шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. Це рішення набрало законної сили і є чинним.
У серпні 2014 року ОСОБА_3 звертався до Малиновського районного суду м. Одеси з цивільним позовом до  ОСОБА_4 , треті особи: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, ОСОБА_7 , про усунення перешкод у розрахунку часток між співвласниками домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 (справа № 521/14714//14-ц).
Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 22 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовив.
26 лютого 2015 року на виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси у цивільній справі №№ 2-5803/10 ОСОБА_4 видано виконавчі листи, а 17 лютого 2015 року державним виконавцем Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси були відкриті виконавчі провадження № 46883725 та № 46883527.
15 лютого 2016 року за невиконання боржниками ( ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ) виконавчого документа у цивільній справі № 2-5803/10 державний виконавець направив до Малиновського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області та до прокуратури Малиновського району м. Одеси заяву щодо притягнення боржників до кримінальної відповідальності.
У вересні 2017 року  ОСОБА_4 виділив в натурі частку житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , у самостійний об`єкт 
нерухомості - будинок АДРЕСА_1 загальною площею 234,4 кв. м, технічну документацію на який виготовило ТОВ «Південьжитлобуд».
11 вересня 2017 року ОСОБА_4  звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію за ним права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який виділений в натурі (в самостійних об'єкт нерухомості). 
За результатом розгляду вказаної заяви 13 вересня 2017 року державний реєстратор прийняв рішення № 37042051 про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок, загальною площею 234,4 кв. м.,що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис № 22298499. Підставою для реєстрації слугували такі документи: технічний паспорт на будинок; висновок ТОВ «Південьжитлобуд» щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна; рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2007 року (цивільна справа № 2-70/07) про визнання права власності на спадкове майно.
Вважаючи протиправним прийняте державним реєстратором рішення від 13 вересня 2017 року № 37042051 про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно (житловий будинок), ОСОБА_3 звернувся до суду із цим адміністративним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
За правилами п. 1 ч. 1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України). 
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. 
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 , звертаючись до суду з цим позовом, вказував на порушення його прав у сфері публічно-правових відносин, проте, обґрунтовуючи протиправність оскаржуваного рішення державного реєстратора, позивач заперечує зареєстроване за третьою особою право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вважає, що реєстрація такого права фактично легалізувала здійснене ОСОБА_4 самочинне будівництво шляхом виділення в натурі, без згоди співвласників домоволодіння частки з об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходився у спільній частковій власності позивача та третьої особи.
Отже, предметом спору у цій справі є не лише оскаржувана протиправність рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а також і оспорювання правомірності набуття ОСОБА_4 права власності на житловий будинок, а тому цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, оскільки заявлений на поновлення порушеного цивільного права позивача, що виключає розгляд цих позовних вимог у порядку адміністративного судочинства.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що оскільки спірні правовідносини стосуються правомірності набутого ОСОБА_4 права власності на об`єкт нерухомого майна, то скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора може зачіпати майнові права цієї фізичної особи. 
Приватноправовий характер цього спору підтверджується і наявністю численних судових спорів між учасниками цієї справи про усунення перешкод у користуванні належними їм частинами будинку щодо знесення об`єктів самочинного будівництва та користування земельною ділянкою під домоволодінням. 
Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.
Таким чином, ураховуючи суть та суб`єктний склад спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір про визнання неправомірними дій державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за іншою особою має розглядатися як спір, що пов`язаний із захистом цивільних прав позивача на нерухоме майно, яке вже зареєстровано за іншою особою. 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, (…), їхніх посадових і службових осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, (…), якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.
З огляду на наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про закриття провадження у справі і її розгляд у порядку цивільного судочинства є обґрунтованими. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 349, ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | | | І. В. Саприкіна
Судді: | | |
| Н. О. Антонюк С. В. Бакуліна В. В. Британчук Д. А. Гудима О. С. Золотніков В. С Князєв Л. М.  Лобойко | | Н. П. Лященко О. Б. Прокопенко Л. І. Рогач О. М. Ситнік В. Ю. Уркевич О. Г. Яновська