Постанова
Іменем  України
 
20 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 266/2511/16-ц
провадження № 61-17693св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н.О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_2, 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 30 березня                2017 року у складі судді Сараєва І. А. та рішення апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко Т. Б., Кочегарової Л. М., Попової С. А.,
ВСТАНОВИВ:
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою.
Позов мотивовано тим, що ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду з вимогою про стягнення в солідарному порядку з нього та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № СМ - SME 107/078/2008, укладеним між банком та ОСОБА_2, в забезпечення якого                     04 березня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ним було укладено договір поруки. 21 серпня 2008 року йому була вручена досудова вимога, згідно з якою, його як поручителя зобов'язано виконати боргові зобов'язання боржника ОСОБА_2 Проте позов про стягнення заборгованості за кредитним договором пред'явлено позивачем до суду у вересні 2009 року, тобто після спливу 13 місяців з дня вручення вимоги.
З урахуванням уточнень позивач просив визнати припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки від 04 березня 2008 року з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим задоволено. 
Договір поруки № SR - SME 107/078/2008 від 04 березня 2008 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 визнано припиненим.
Заочне рішення районного суду мотивовано тим, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та пені у серпні 2008 року, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання і зобов'язаний був пред'явити позов протягом шести місяців з цієї дати. Однак банк звернувся з відповідним позовом лише у вересні                2009 року, пропустивши, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2017 року заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області             від 30 березня 2017 року змінено. 
Визнано припиненою поруку як зобов'язання за договором поруки                      від 04 березня 2008 року № SR - SME 107/078/2008, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» на відшкодування судового збору 151,58 грн.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції неправильно визначив початок перебігу шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя, але це не призвело до неправильного висновку про припинення поруки. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач просив визнати поруку припиненою, а не договір поруки, що відповідає положенням частини четвертої статті 559 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2017 року ПАТ «ОТП Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 30 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2017 року, ухвали нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 
Аргументи учасників справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом не надано належної правової оцінки тому, що строк дії основного зобов'язання - кредитного договору встановлено до 06 березня 2023 року, а тому порука не припинена. Не застосовано до спірних правовідносин положення статей 257, 267 ЦК України 
Доводи інших учасників справи
У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на касаційну скаргу в якому просив відхилити касаційну скаргу, оскільки наведені ПАТ «ОТП Банк» доводи є необґрунтованими та не відповідають встановленим у справі обставинам.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 04 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір              № СМ - SME 107/078/2008, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 600 000,00 доларів США з кінцевим строком повернення кредиту 06 березня 2023 року та сплатою процентів за користування кредитом за плаваючою процентною ставкою, яка складається з фіксованого відсотку (5% річних) + FIDR. 
На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між                      ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 04 березня 2008 року укладено договір поруки № SR - SME 107/078/2008.
Відповідно до пункту 4.1 договору поруки цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дата договору) і діє до повного виконання Боргових зобов'язань за кредитним договором. 
У зв'язку з невиконанням боржником ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором ЗАТ «ОТП Банк» надіслало поручителю і боржнику досудову вимогу, відповідно 21 серпня 2008 року (вих. № 22 -3 -2/31808) та             03 вересня 2008 року (вих. № 100 - 04 - 5154), про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі, а саме повернення протягом 30 календарних днів з дати одержання цієї вимоги повної суми кредиту в розмірі 595 474,51 доларів США, суму відсотків за користування кредитом в розмірі 9 920,01 доларів США, пені в розмірі 6 150,32 доларів США (а. с. 7, 184).
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).
Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.
Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
У договорі поруки, укладеному між банком та відповідачами строк дії поруки не встановлено.
Суди встановили, що 21 серпня 2008 року ЗАТ «ОТП Банк» надіслало поручителю та боржнику досудову вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі протягом                               30 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги, тобто банк скористався, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, правом та змінив строк виконання основного зобов'язання. Останнім днем виконання основного зобов'язання було 20 вересня 2008 року, а перебіг шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя розпочався з 21 вересня                2008 року.
ПАТ «ОТП Банк» з позовом до боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 звернувся 24 вересня 2009 року, тобто з пропуском шестимісячного строку.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки ОСОБА_1 за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_2 за кредитним договором від 04 березня 2008 року.
Наведе узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
Доводи касаційної скарги про те, що судом не застосовано положення статті 257, 267 ЦК України до спірних правовідносин необґрунтовані та мотивовано відхилені апеляційним судом. Зокрема, оскільки договір поруки припинив свою дію (у тому числі у разі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовних давності не може бути застосовано, тому що всі права та обов'язки сторони за цим договором слід вважати припиненими. 
Що стосується доводів касаційної скарги про те, що правовідносини за договором поруки від 04 березня 2008 року № SR-SME 107/078/2008 продовжують існувати після введення в дію з 04 лютого 2019 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» змін до частини четвертої статті 559 ЦК України згідно з якими порука може бути припинена лише у випадку якщо кредитор протягом трьох років з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини зобов'язання не пред'явить позову до поручителя, то вони не обґрунтовані, оскільки порука припинилася до набрання чинності цими змінами, оскаржуване рішення апеляційного суду Донецької набрало законної сили з моменту його проголошення, тобто з 19 липня 2017 року (стаття 319 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи), а тому внесення змін до закону після набрання чинності законним і обґрунтованим рішення суду не може бути підставою для його скасування.
Підстави, передбачені статтею 403 ЦПК України, для передачі справи на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду, відсутні. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший                             статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня                  2006 року).
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. М. Коротун
| В. І. Крат
| В. П. Курило