ПОСТАНОВА
Іменем України

12 березня 2019 року 
Київ
справа №804/16392/15
касаційне провадження №К/9901/13994/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2016 (головуючий суддя - Єфанова О.В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016 (головуючий суддя - Головко О.В., судді: Ясенова Т.І., Суховаров А.В.) у справі №804/16392/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» до Дніпропетровської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправним рішення та скасування картки відмови, стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В:
Справа розглядалась неодноразово.
У жовтні 2010 року Публічне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» звернулося до адміністративного суду з позовом до Дніпропетровської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, у якому просило визнати протиправним та скасувати рішення Дніпропетровської митниці про визначення митної вартості товарів № 113000006/2010/000298/1 від 22.04.2010; скасувати видану Дніпропетровською митницею картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України № 113050000/0/00471 від 22.04.2010; стягнути з Державного бюджету України в особі Головного управління Державного казначейства у м. Києві на користь ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» кошти на відшкодування шкоди у вигляді надмірно сплаченого податку на додану вартість у розмірі 1770,94 грн.; стягнути з Державного бюджету України в особі Головного управління Державного казначейства у м. Києві на користь ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» кошти на відшкодування шкоди у вигляді надмірно сплаченого ввізного мита у розмірі 421,65 грн.    
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що митним органом протиправно визначено позивачу митну вартість товару за резервним методом, оскільки товариством було подано вичерпний перелік документів в підтвердження заявленої у декларації митної вартості товару за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції). 
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2011, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2013, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що декларантом до митного оформлення не були подані усі необхідні документи, які дозволяють визначити митну вартість товару за методом оцінки за ціною угоди щодо товарів.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.11.2015 постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2011 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2013 скасовано, справу направлено на новий розгляду до суду першої інстанції.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції виходив з того, що судами не враховано, що митним органом при невизнанні митної вартості товару, заявленої позивачем та визначенні митної вартості за іншим, відмінним від першого, методом, не обґрунтовано із посиланням на документи, надані декларантом, причин неможливості застосування першого методу визнання митної вартості.
За результатами нового розгляду справи, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2016, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
У межах спірних правовідносин судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (покупець) та фірмою «Alderston GB Limited», м. Лондон, Велика Британія (постачальник) було укладено зовнішньоекономічний контракт на поставку товару (жаробетонна суміш) від 12.02.2010 року за № 0212 SG02/10.  З метою митного оформлення товару, поставленого за вищевказаним контрактом, декларантом було подано до митного органу ВМД №113050000/2010/003279 від 26.04.2010 та декларацію митної вартості форми ДМВ-1 № 113050000/2010/003140, в якій заявлено митну вартість товару за ціною договору (контракту), а саме: 921,64 Євро за тону товару. Під час порівняння рівня заявленої митної вартості товарів, митним органом було встановлено, що заявлений до митного офомлення рівень митної вартості товару є значно нижчим рівня митної вартості товарів, інформація про які була наявна у митному органі. У зв'язку з цим, у митного органу виникла необхідність здійснити перевірку даних, зазначених у декларації митної вартості та їх уточненні. Тому, посадова особа Дніпропетровської митниці, що здійснювала перевірку даних, зазначених у ДМВ, учинила запис щодо необхідності надати додаткові документи згідно переліку. На виконання вимог митниці декларантом було подано копію експортної  ВМД країни-відправлення, прас-лист на 2010 рік та листи між підприємствами. За результатами розгляду МД та доданих до неї документів, з урахуванням додатково поданих на вимогу митниці, посадовою особою митного органу складено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України № 113050000/0/00471 від 22.04.2010, а також прийнято рішення про визначення митної вартості товарів № 113000006/2010/000298/1 від 22.04.2010. Підставою для коригування митної вартості товару слугував висновок митного органу про те, що надані до митного оформлення документи містять розбіжності та не підтверджують заявлену декларантом митну вартість товару за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції). 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що контролюючий орган мав обґрунтовані сумніви відносно правильного визначення позивачем митної вартості товарів, які не були спростовані Товариством шляхом надання додатково витребуваних контролюючим органом документів, а тому відповідач обґрунтовано здійснив коригування митної вартості товарів із застосуванням резервного методу.
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції, Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» подало касаційну скаргу, у якій просило Верховний Суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове про задоволення позову. Касаційна скарга обґрунтована тим, що митним органом неправомірно відмовлено позивачу у визнанні задекларованої ним митної вартості товару за основним методом митної вартості, безпідставно визначивши митну вартість за резервним методом, оскільки правильність визначення позивачем митної вартості товару за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), а також об'єктивна неможливість застосування першого методу не були спростовані митним органом.
Дніпропетровська митниця ДФС скористалась своїм правом та подала до суду заперечення на касаційну скаргу, у яких з посиланням на законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій просила залишити касаційну скаргу товариства без задоволення.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до статті 262 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.06.2012) митна вартість товарів і метод її визначення заявляються (декларуються) митному органу декларантом під час переміщення товарів через митний кордон України шляхом подання декларації митної вартості. 
Порядок та умови декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, встановлюються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення декларацій митної вартості - спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи. 
Відповідно до положень статті 264 Митного кодексу України у наведеній редакції, заявлена декларантом    митна    вартість    товарів    і    подані ним відомості про її визначення    повинні    базуватися    на    об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.
У    разі    потреби    у    підтвердженні    заявленої митної вартості товарів декларант зобов'язаний подати митному органу необхідні для цього    відомості та забезпечити можливість їх перевірки відповідно до порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 265 Митного кодексу України передбачено, що митний орган здійснює контроль правильності визначення митної вартості товарів згідно з положеннями цього Кодексу. Такий контроль може здійснюватися в установленому порядку із застосуванням різних форм, у тому числі відповідно до статей 60 і 69 цього Кодексу, після закінчення операцій митного контролю, оформлення та пропуску через митний кордон України товарів і транспортних засобів. Порядок контролю правильності визначення митної вартості товарів після закінчення операції митного контролю, оформлення та пропуску через митний кордон України товарів і транспортних засобів та донарахування обов'язкових платежів визначається Кабінетом Міністрів України. 
Митний орган    має    право    упевнитися    в     достовірності     або точності    будь-якої    заяви,    документа чи декларації,    поданої для цілей визначення митної вартості.
Якщо митний орган дійшов висновку,    що визначена    декларантом митна    вартість    нижча,    ніж    прямі    витрати    на виробництво цього товару,    в тому числі сировини, матеріалів та/або    комплектуючих, які    входять до складу товару,    митний орган має право зобов'язати декларанта визначити митну вартість іншим способом, ніж він використав для її визначення. 
Згідно статті 266 Митного кодексу України, Визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, здійснюється за такими методами: 1) за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) за ціною договору щодо ідентичних товарів; 3) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; 4) на основі віднімання вартості; 5) на основі додавання вартості (обчислена вартість); 6) резервного. 
Основним є метод визначення митної вартості товарів за    ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).
Якщо митна вартість не може бути визначена за методом 1 згідно з положеннями статті 267 цього Кодексу, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості відповідно до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності. 
У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, відповідно до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу за основу може братися або ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю відповідно до вимог статті 271, або обчислена відповідно до вимог статті 272 цього Кодексу вартість товарів. 
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. 
Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на розсуд декларанта. 
У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, установлених статтею 273 цього Кодексу. 
Перелік документів, який має подати декларант або уповноважена ним особа до митного органу для підтвердження заявлених відомостей про митну вартість товарів передбачений пунктом 7 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1766 від 20.12.2006 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин;втратив чинність 01.06.2012).
За змістом пункту 10 цього Порядку, відомості, на підставі яких декларантом визначено та заявлено (задекларовано) митну вартість товарів, повинні базуватися на об'єктивних даних, що підлягають обчисленню та перевірці відповідно до вимог Митного кодексу України. 
Відповідно до пункту 11 вказазного Порядку, для підтвердження митної вартості товарів на вимогу митного органу декларант зобов'язаний подати додаткові документи. 
Пунктом 14 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1766 від 20.12.2006 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин;втратив чинність 01.06.2012) якщо декларантом не подано в установлений строк додаткові документи або якщо він відмовився від їх подання, митну вартість товарів визначає митний орган на підставі наявних відомостей згідно із законодавством. 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що метод визначення митної вартості товару за ціною договору є основним. На підтвердження заявленої декларантом митної вартості товару, що визначена за першим методом, митному органу необхідно надати відповідні документи. При цьому застосування кожного наступного методу у їх послідовності можливе лише у разі обґрунтованої та об'єктивної неможливості застосування попереднього методу.
Як встановлено судами попередніх інстанцій у межах спірних правовідносин, позивачем на підтвердження заявленої митної вартості товару та методу її визначення разом з декларацією митної вартості форми ДМВ-1 №113050000/2010/003140 було подано до митного органу наступні документи: контракт № 0212-SG02/10 від 12.02.2010, специфікацію до контракту № 1, інвойс №100212-002 від 20.04.2010, міжнародну транспортну накладну А№029067 від 14.04.2010, книжку МДП АХ.63882388 від 15.04.2010, пакувальний лист б/н від 14.04.2010, сертифікат про походження товару D 036129 від 14.04.2010.
В ході перевірки правильності визначення митної вартості товарів Дніпропетровською митницею ДФС встановлено, що заявлена ціна вантажу - жаробетонна суміш    - 0,92 Євро за кг, є нижчою, ніж жаробетонна суміш виробника цієї ж марки, що ввозилася на митну територію України, у зв'язку з чим митним органом було запропоновано декларанту надати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товару, а саме: прайс-лист фірми виробника, калькуляцію фірми виробника товару, висновки про якісні та кількісні характеристики, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, копію ВМД країни виробника.    
Декларантом було надано митному орагану копію експортної декларації країни відправника, прайс-лист на 2010 рік та листи підприємств.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що надані документи містять розбіжності та не підтверджують заявлену декларантом митну вартість товару, а саме: відповідно до п. 5.2 контракту, покупець зобов'язується здійснити оплату поставленого товару прямим банківським переказом на рахунок продавця в наступному порядку: 30% загальної вартості продукції (632593,43 Євро) - авансом, на підставі рахунку виставленого продавцем,    протягом 10 банківських днів від дати підписання контракту сторонами та 70 % вартості поставленої партії товару - протягом 5 календарних днів від дати отримання повідомлення продавця про наявність партії товару на митному ліцензійному складі в смт. Радушне, Україна. Позивачем на підтвердження сплати авансового платежу надано до суду   платіжні доручення № 4 та № 5 від 28.04.2010. Судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилені зазначені платіжні доручення, оскільки за умовами договору сплата авансового платежу повинна була здійснюватися протягом 10 банківських днів від дати підписання контракту сторонами, тобто до моменту поставки товару, тоді як вказані платіжні доручення підтверджують сплату коштів, що відбулася після поставки товару. Окрім того, авансовий платіж повинен становити 30% загальної вартості продукції, а саме - 632593,43 Євро, що визначено умовами контракту, тоді як сума сплачених коштів за наданими платіжними дорученнями є меншою. Також до суду не надано доказів повного розрахунку позивача за поставлену партію товару, що передбачено умовами контракту № 0212-SG02/10 від 12.02.2010. Слід зазначити і про те, що такі під час митного оформлення товару до митного органу позивачем не надавались, а були надані до суду апеляційної інстанції лише під час нового розгляду справи. 
Щодо додатково наданих декларантом до митного оформлення документів на підтвердження обґрунтованості заявленої митної вартості поставленої партії товару, судом апеляційної інстанції вірно вказано про те, що надана копія експортної ВМД країни відправлення стосується товару «KOLAS 130», тобто відмінного від поставленого за умовами контракту № 0212-SG02/10 від 12.02.2010 - «KOTOR TO7A-1». Наданий документ не містить загальної вартості товару, умов поставки, грошової одиниці вартості товару, тощо, що унеможливлює перевірку митним органом числових значень митної вартості товару. Крім того, вказаний документ поданий декларантом без відповідного перекладу державною мовою, що суперечить приписам статті 77 Митного кодексу України.
Також судом апеляційної інстанції вірно зауважено про те, що декларанту митним органом було запропоновано надати прайс-лист країни виробника товару, а саме Refrako s.r.o., Словаччина,    тоді як позивачем надано прайс-лист на 2010 рік дилера вказаної компанії, що по суті є комерційною пропозицією придбання товару. Крім того, вказаний документ містить ціну товару з урахуванням транспортних витрат на умовах поставки DDU, смт. Радушне, Україна та вказана ціна є вищою від ціни контракту № 0212-SG02/10 від 12.02.2010, а саме 956,43 Євро. Надані позивачем на підтвердження митної вартості товару листи від компанії постачальника також обґрунтовано не прийняті судом до уваги, оскільки останні містять лише пропозиції постачальника щодо реалізації товару за тією чи іншою ціною.
Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано взято до уваги, що зазначені невідповідності є суттєвими для обчислення ціни, у зв'язку з чим у контролюючого органу були наявні обґрунтовані сумніви у правильності визначення митної вартості, а тому відповідач мав право витребувати у Товариства додаткові документи.
У свою чергу, попри те, що обов'язок доведення митної вартості товару лежить на позивачеві, товариством жодними доказами не спростовані встановлені у ході митного контролю невідповідності та розбіжності у поданих до митного оформлення документах та не доведено обґрунтованості визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).
При визначенні митної вартості товару за шостим методом митниця відповідно до вимог статті 266 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) мотивувала неможливістю застосування першого - п'ятого методів визначення митної вартості товару.
Таким чином, суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що приймаючи рішення про проведення митної оцінки та відмову в митному оформленні, митний орган діяв у межах та у спосіб визначених законом повноважень.  
Доводи касаційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судами попередніх інстанцій. Висновки судів доводами касаційної інстанції не спростовані.
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.
Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016 у справі №804/16392/15 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                                         Т.М. Шипуліна

                                                                                                                                                                        Л.І. Бившева

                                                                                           В.В. Хохуляк