Постанова
Іменем України
 
13 березня 2019 року
місто Київ
 
справа № 202/6568/16-ц
провадження № 61-14519св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Гулька Б. І., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усик Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - Державна казначейська служба України,
третя особа: Прокуратура Дніпропетровської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2017 року у складі судді Слюсар Л. П. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у подальшому неодноразово уточненим, у якому просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь майнову шкоду в сумі 2 469 695, 00 грн.
Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 19 квітня 2016 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська відносно неї закрито кримінальну справу за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 Кримінального кодексу України, у зв'язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення. Закриттю справи передувало майже п'ятнадцятирічне кримінальне переслідування за злочин, якого вона не скоювала. Кримінальна справа порушена постановою прокурора м. Дніпропетровська Горностаєва М. О. від 20 листопада 2001 року за частиною другою статті 165 КК України 1960 року. З часу порушення кримінальної справи відносно неї тривалий час застосовувались незаконні процесуальні дії, якими порушувалися її трудові, службові, житлові, пенсійні, майнові та інші особисті права, які завдали їй майнову та моральну шкоду. Порушення її прав органом досудового розслідування і прокуратурою полягало в наступному. Здійснювалось втручання в особисте життя шляхом надіслання запитів в державні установи з метою отримання конфіденційної інформації стосовно неї й членів її родини, публікації в засобах масової інформації, в яких повідомлялось про скоєння нею кримінального злочину, якого вона фактично не скоювала. Здійснювались неодноразові виклики без попередження і врахування її можливостей, фальсифікувались довідки про її неявку без поважних причин, про ухилення від явки, призупинення з цих підстав слідства і використання цих даних для обрання їй запобіжного заходу. Постановою від 10 червня 2002 року слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. до неї був застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який діяв до закриття кримінальної справи, 19 квітня 2016 року. На підставі постанови слідчого Панченко А. В. від 19 червня 2002 року, санкціонованої прокурором Виноградовою С. О., її було відсторонено від посади старшого державного виконавця наказом ВДВС Бабушкінського РУЮ м. Дніпропетровська з 19 серпня 2002 року. Поновлення її на посаді відбулося 17 жовтня 2005 року на підставі постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2005 року. В наступний період часу органом досудового розслідування і прокуратурою здійснювалось неодноразове пред'явлення та зміна обвинувачення, неодноразове вручення їй обвинувального висновку і направлення справи до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, тривалий розгляд справи в суді та неодноразове повернення справи прокурору на додаткове розслідування. Крім того, її дії незаконно кваліфікувались за нормами КК України, який набрав чинності з 01 вересня 2001 року, у той час як події відбувалися 03 серпня 2000 року і 07 вересня 2000 року, коли чинним КК України була редакція від 1960 року. Зазначені маніпуляції з кваліфікацією, зміною власника і завданою шкодою здійснювались прокуратурою через те, що під час тривалого розгляду справи в суді не знаходили підтвердження висновки прокуратури, через що прокуратура вимушена була визнати, що усі можливості доказування вини вичерпані і відмовитись від підтримання державного обвинувачення з мотивів відсутності в діях позивача складу злочину. Порушення прав і законних інтересів здійснювалось також неправомірними діями суддів Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська при розгляді кримінальної справи, що полягає в тому, що за час розгляду справи судом чотири рази кримінальна справа поверталась прокурору для проведення додаткового розслідування. 
За таких обставин відповідно до вимог закону суд зобов'язаний був ухвалити виправдувальний вирок, проте повертав справу, вимагаючи від прокурора знайти докази, яких не існувало. При відсутності належних доказів Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська під головуванням судді Левч В. І. 17 січня 2012 року ухвалив вирок, за яким визнав її винною за частиною  другою статті 367 КК України і призначив покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади в органах державної виконавчої служби строком на 1 рік; на підставі статті 75 КК України звільнив від відбування покарання з випробувальним строком 1 рік, і звільнив від покарання у зв'язку зі спливом строку давності. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2012 року вирок Бабушкінського суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2012 року скасовано. Шкоду її правам та інтересам завдали систематичні і необґрунтовані відмови суддів у задоволенні клопотань про витребування додаткових доказів, долучення додаткових матеріалів, призначення експертиз, які були спрямовані на усунення недоліків досудового слідства; систематичне і необґрунтоване відкладання справи, передача справи від одного судді до іншого з невідповідних закону підстав, що зумовило передачу справи до Красногвардійського районного суду за ухвалою апеляційного суду, та інші дії. Усі ці порушення закону відбувалися протягом майже п'ятнадцяти років. Цими незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду їй спричинені матеріальна шкода у вигляді втраченого заробітку за час відсторонення від посади, витрати на оплату правової допомоги по кримінальній справі, втрати у вигляді моральної шкоди і незарахованого трудового стажу за час відсторонення від посади. Вимоги про відшкодування зазначеної шкоди позивачем заявлені окремим позовом до суду. 
Крім того, внаслідок здійснення відносно неї таких незаконних дій органами досудового розслідування, прокуратури і суду, їй завдано майнову шкоду у вигляді збитків, які ОСОБА_2 зазнала і має право на їх відшкодування. Внаслідок кримінального переслідування вона втратила посаду держслужбовця, перебуваючи під слідством і судом, не мала змоги влаштуватись на роботу за фахом, при тому, що має дві вищі освіти, втратила можливість отримати будь-яку роботу, реалізувати свої життєві плани, пов'язані з надбаними знаннями і досвідом. Маючи на час притягнення її до кримінальної відповідальності неповнолітню дочку, не маючи можливості знайти роботу з належною оплатою, вона вимушена була за безцінь продавати майно, отримане у спадок від батьків і придбане сумлінною працею, аби дати можливість дочці нормально розвиватися, закінчити школу і отримати вищу освіту. Не маючи засобів для існування, вона вимушена була у травні 2003 року взяти позику в сумі 25 000, 00 дол. США в АКБ «Правекс-Банк» під заставу домоволодіння, розташованого на вул. Мохова, №97в у м. Дніпропетровську, що належало їй на праві приватної власності. Можливості виконувати кредитні зобов'язання і сплатити суму боргу вона не могла, тому змушена була продати домоволодіння, за згодою банку, за ціною нижчою його дійсної вартості. Загальна сума отриманих нею грошових коштів за продаж домоволодіння та земельної ділянки склала 221 019, 39 грн, що за курсом НБУ станом на 08 жовтня 2003 року складало 41 466, 97 дол. США. За експертною оцінкою на час продажу домоволодіння 08 жовтня 2003 року його ринкова вартість склала 365 567, 00 грн, що за курсом НБУ відповідало сумі у 68 565, 00 дол. США. На час звернення з позовом до суду вартість домоволодіння за експертною оцінкою складала 2 670 279, 00 грн, що еквівалентно 102 821, 66 дол. США. Недоотримана сума вигоди складає 2 449 259, 61 грн (2 670 279, 00 - 221 019, 39) або 61 354, 69 дол. США (102 821, 66 - 41 466, 97). Таким чином, реальна вартість втраченого нею майна (упущена вигода) від продажу за ціною нижче вартості домоволодіння на вул. Моховій, № 97-В складає 2 449 259, 61 грн, які позивач могла отримати, якби її права не були порушені органами досудового розслідування, прокуратури і суду. Крім того, ОСОБА_2 зазнала реальні збитки, які змушена була зробити для відновлення свого порушеного права: 3 707, 70 грн - витратила на копіювання документів з метою звернення до суду з позовом про відшкодування їй шкоди; 300, 00 грн - сплатила комунальному підприємству ДМБТІ за виготовлення і видачу копій документів на житловий будинок у порядку підготовки до позову, що підтверджується повідомленням від 05 червня 2015 року прибуткової каси; 1 397, 57 грн - вона витратила на відправку скарг і заяв у різні інстанції у зв'язку з незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності, що підтверджується квитанціями підприємства «Укрпошта» за 2002-2016 роки в кількості 145 шт.; 12 330, 19 грн - витрати на придбання лікарських засобів для лікування хвороб, виникнення яких позивач пов'язує з багаторічними незаконними діями, які вчинялися відносно неї органами досудового розслідування, прокуратури і суду. Внаслідок багаторічного психологічного тиску у кримінальній справі вона, будучи до цього здоровою людиною, набула хронічні невиліковні серцево-судинні хвороби, які змушують її витрачати багато часу і коштів на лікування і придбання лікарських засобів. Зазначені обставини підтверджуються чеками з аптек на оплату лікарських засобів за січень 2005 - серпень 2016 року в кількості 147 шт., витягами з історії хвороби, листками непрацездатності за період з грудня 2004 року до серпня 2016 року. Загальна сума реальних збитків складає 20 435, 46 грн.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав, заперечував проти його задоволення, зазначаючи про його безпідставність та необґрунтованість.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у ОСОБА_2 виникло право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, за статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду їй завдано майнову шкоду у вигляді втраченого заробітку за час відсторонення від посади, витрат на оплату правової допомоги по кримінальній справі, втрат у вигляді моральної шкоди і незарахованню трудового стажу за час відсторонення від посади. При цьому вимоги про відшкодування шкоди ОСОБА_2 заявлені окремим позовом до суду. Так, в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебувала справа № 202/6457/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2016 року у цивільній справі 
№ 202/6457/16-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2; вирішено стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 заробіток, втрачений внаслідок відсторонення від посади за період з 19 серпня 2002 року до 17 жовтня 2005 року, у розмірі 18 469, 66 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 550 400, 00 грн. Разом з тим, щодо позовних вимог у справі, що переглядається, суд встановив, що майно позивача (домоволодіння та земельна ділянка на вул. Мохова, 97в у м. Дніпро) конфісковано не було, в дохід держави не зверталось, органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, не вилучалось, арешт на зазначене майно не накладався, а отже, безпосередня шкода майну позивача не завдавалася. В судовому засіданні встановлено, що домоволодіння та земельна ділянка на вул. Мохова, 97 «в» у місті Дніпро продані позивачем самостійно, а тому упущена вигода від його продажу за таких обставин, про стягнення якої заявлені вимоги, не є доходом, який, як вважає, позивач, вона втратила внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду і який міг бути нею реально одержаний за звичайних обставин, якби її право не було порушеним. Суд зазначив, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. Проте заявлені позивачем вимоги про відшкодування збитків, витрат на копіювання документів з метою звернення до суду з позовом про відшкодування їй шкоди, грошових витрат на відправку скарг і заяв у різні інстанції у зв'язку з незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності відшкодуванню відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові і незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не підлягають задоволенню. Заявлені ОСОБА_2 вимоги про стягнення упущеної вигоди відповідно до статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню не підлягають, також суд не встановив законних підстав для застосування до правовідносин положень статті 1192 ЦК України, оскільки це суперечить чинному законодавству.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначив, що, незважаючи на те, що іншим рішенням суду її позов про відшкодування шкоди частково задоволений, однак у зазначених рішеннях вимоги щодо упущеної вигоди не вирішувались. Також суди дійшли неправильного висновку, що застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки цим Законом не регулюються питання відшкодування упущеної вигоди і реальних збитків.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві Прокуратура Дніпропетровської області просила касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості та недоведеності. 
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 13 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 листопада 2001 року Прокуратурою м. Дніпропетровська порушена кримінальна справа № 69019046 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 165 КК України 1960 року.
15 березня 2002 року старший слідчий прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. призупинив досудове розслідування до встановлення особи, яка вчинила злочин.
24 травня 2002 року старший слідчий прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. поновив досудове розслідування у кримінальній справі № 69019046.
10 червня 2002 року постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченка А. В. до ОСОБА_2 обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.
19 червня 2002 року постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченка А. В. залучено ОСОБА_2, 1951 року народження, як обвинувачену у злочині, передбаченому частиною другою статті 364 КК України.
19 червня 2002 року постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченка А. В. відсторонено від посади старшого державного виконавця Кирпу В. П.
01 серпня 2002 року старшим слідчим прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченком А. В. складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 за частиною другою статті 364 КК України.
16 вересня 2002 року суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська винесено постанову про попередній розгляд справи.
28 березня 2005 року постановою старшого помічника прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська Козинець А. І. змінено кваліфікацію обвинувачення ОСОБА_2 з частини другої статті 364 КК України на частину другу статті 367 КК України.
08 червня 2005 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 за частиною другою статті 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування.
15 червня 2005 року старшим помічником прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська ОСОБА_6 подано апеляцію на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2005 року.
23 серпня 2005 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2005 року щодо направлення кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 за частиною другою статті 367 КК України прокурору на додаткове розслідування залишено без змін.
29 вересня 2005 року старший слідчий прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченком А. В. прийняв до свого провадження кримінальну справу № 69019046.
30 січня 2006 року старший слідчий прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. поновив досудове розслідування по кримінальній справі № 69019046.
04 лютого 2006 року постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченка А. В. кримінальна справа № 69019046 призупинена на підставі пункту 1 статті 206 КПК України.
24 березня 2006 року старший слідчий прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. поновив досудове розслідування по кримінальній справі № 69019046.
10 квітня 2006 року старшим слідчим прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченком А. В. складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 за частиною другою статті 367 КК України.
30 травня 2006 року кримінальна справа № 69019046 прийнята до розгляду Бабушкінським районним суду м. Дніпропетровська.
16 червня 2006 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за частиною другою статті 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування.
22 червня 2006 року помічником прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська Коптиловим Н. С. подано апеляцію на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2006 року.
08 серпня 2006 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2006 року щодо направлення кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_2 за частиною другою статті 367 КК України на додаткове розслідування залишено без змін.
11 грудня 2006 року старший слідчий прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. прийняв до свого провадження кримінальну справу № 69019046.
21 грудня 2006 року постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. кримінальна справа № 69019046 призупинена на підставі пункту 1 статті 206 КПК України.
29 грудня 2006 року старший слідчий прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. поновив досудове розслідування по кримінальній справі № 69019046.
05 січня 2007 року постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченка А. В. кримінальна справа № 69019046 призупинена на підставі пункту 1 статті 206 КПК України.
30 січня 2007 року старший слідчий прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. поновив досудове розслідування по кримінальній справі № 69019046.
02 лютого 2007 року постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. кримінальна справа № 69019046 призупинена на підставі пункту 1 статті 206 КПК України.
27 лютого 2007 року старший слідчий прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. поновив досудове розслідування по кримінальній справі № 69019046.
01 березня 2007 року постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. кримінальна справа № 69019046 призупинена на підставі пункту 1 статті 206 КПК України.
10 квітня 2007 року старший слідчий прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченко А. В. поновив досудове розслідування по кримінальній справі № 69019046.
27 квітня 2007 року старшим слідчим прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченком А. В. складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 за частиною другою статті 367 КК України.
17 грудня 2007 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за за частиною другою статті 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування.
24 грудня 2007 року помічником прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська Коптиловим Н. С. подано апеляцію на постанову судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2007 року.
04 березня 2008 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційне провадження припинено.
11 вересня 2008 року старшим слідчим прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Юдіним Я. В. складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 за частиною другою статті 367 КК України.
23 грудня 2008 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за частиною другою статті 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування.
29 грудня 2008 року помічником прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська Лондарь М. В. та ОСОБА_2 подали апеляції на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2008 року.
24 лютого 2009 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляції помічника прокурора та ОСОБА_2 задоволені, постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2008 року скасована, матеріали кримінальної справи направлені до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на новий розгляд зі стадії попереднього судового засідання, але в іншому складі суду.
17 січня 2012 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади в органах державної виконавчої влади строком на 1 рік. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування основного покарання, надано 1 рік випробувального строку.
24 квітня 2012 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2012 року скасовано, кримінальна справа направлена на новий розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в іншому складі суду.
18 червня 2014 року постановою прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська Калугіна Є. П. змінено кваліфікацію обвинувачення ОСОБА_2 із частини другої статті 367 КК України на частину третю статті 365 КК України.
26 червня 2014 року ухвалена постанова прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська Калугіна Є. П. про відмову від обвинувачення з мотивів відсутності спеціального суб'єкту злочину.
26 червня 2014 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська закрито провадження у справі у зв'язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення з мотивів відсутності суб'єкта злочину.
26 травня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2014 року скасовано з мотивів неналежного закриття справи і кримінальна справа направлена на новий розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в іншому складі суду.
22 вересня 2015 року справу направлено до Апеляційного суду Дніпропетровської області для вирішення підсудності.
25 вересня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_2 направлено за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська для здійснення судового провадження.
31 березня 2016 року постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Михайлова О. М. змінено кваліфікацію обвинувачення ОСОБА_2
15 квітня 2016 року ухвалена постанова прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Михайлова О. М. про відмову від обвинувачення з мотивів відсутності в діях складу злочину.
19 квітня 2016 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України, закрито у зв'язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, обраний відносно обвинуваченої ОСОБА_2, скасовано.
Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини від 12 січня 2017 року випливає, що 14 серпня 2008 року ОСОБА_2 подала до суду заяву проти України щодо надмірної тривалості кримінальних проваджень та відсутності у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту. Встановлена загальна тривалість кримінального провадження та судового розгляду понад 14 років 5 місяців та 4 днів в двох інстанціях та надмірна тривалість застосування підписки про невиїзд, і вимоги заявника щодо справедливої сатисфакції Європейським судом з прав людини в цій частині задоволені та присуджена в рахунок відшкодування моральної шкоди сума в розмірі 7 000, 00 євро.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду їй завдано майнову шкоду у вигляді втраченого заробітку за час відсторонення від посади, витрат на оплату правової допомоги по кримінальній справі, втрат у вигляді моральної шкоди і незарахованого трудового стажу за час відсторонення від посади.
Вимоги про відшкодування зазначеної шкоди ОСОБА_2 пред'явлені окремим позовом до суду. Так, судами встановлено, що у провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебуває справа № 202/6457/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Встановивши, що позивач у встановлений законом спосіб реалізувала своє право на відшкодування шкоди шляхом звернення до суду із відповідними вимогами у іншій справі, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди у формі упущеної вигоди, яку позивач визначала шляхом наведення необхідності продати належне їй домоволодіння за заниженою ціною.
Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, упущена вигода фактично є втраченим доходом особи.
Згідно з Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» фізичній особі потерпілому відшкодовуються зокрема і інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.
Як встановлено судами, домоволодіння та земельна ділянка на вул. Мохова, 97в у м. Дніпро продані позивачем самостійно, а тому упущена вигода від продажу при таких обставинах, про стягнення якої заявлені вимоги, не є доходом, який, як вважає позивач, вона втратила внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду і який міг бути нею реально одержаний за звичайних обставин, як би її право не було порушеним.
Судами не встановлені й причинного зв'язку між протиправними діями відповідачів, органів досудового слідства, прокуратури та суду і тими втратами, на існуванні яких наполягала позивач.
З огляду на наведене суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що заявлені ОСОБА_2 вимоги про стягнення упущеної вигоди відповідно до статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню не підлягають.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, повторюють доводи апеляційної скарги, яким надана належна правова оцінка судом апеляційної інстанції, а також зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому оскаржувані рішення підлягають залишенню без змін.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                          В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                                      А. С. Олійник

                                                                                                                      С. О. Погрібний

Г. І. Усик