ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року 
м. Київ

Справа №  910/10740/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,
за участю секретаря судового засідання Хоменко І.М.,

учасники справи:
позивач - акціонерне товариство "Укртрансгаз",
представник позивача - Оніщук В.М., адвокат (дов. від 29.12.2018),                                                                                                                                                                                                                                                      
відповідач - Антимонопольний комітет України,
представник відповідача -  Кравченко О.К., головн. спец. відділу (дов. від 31.01.2019),                                                                                                                                                                                                                                                                        

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства "Укртрансгаз"
на рішення господарського суду міста Києва від 12.10.2018 (суддя Підченко Ю.О.) 
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2019 (головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Дикунська С.Я.)
у справі № 910/10740/18
за позовом акціонерного товариства "Укртрансгаз" (далі - Товариство)
до Антимонопольного комітету України (далі - Комітет)
про визнання недійсним рішення.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:
Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Комітету про визнання недійсним рішення від 24.05.2018 № 268-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі - Рішення АМК).
Рішенням господарського суду міста Києва від 12.10.2018 у справі                                 № 910/10740/18, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2019, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Судові акти попередніх інстанцій мотивовані відсутністю передбачених законом підстав для визнання Рішення АМК недійсним. 
Товариство, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції судові акти попередніх інстанцій зі справи скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Так, згідно з доводами Товариства, викладеними у касаційній скарзі:
- судами попередніх інстанцій не враховано те, що у Комітету не було будь-яких законних підстав для притягнення Товариства до відповідальності за порушення пункту 13 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та накладення штрафу у розмірі 826 000 грн.;
- рішення Комітету про накладення на Товариство штрафу у розмірі 826 000 грн. прийняте без дотримання пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню;
- судами попередніх інстанцій у вирішенні спору зі справи невірно застосовані приписи статті 8 Конституції України, статей 4 та 5 Закону України "Про Антимонопольний комітет України";
- судом першої інстанції ухвалене необґрунтоване та безпідставне рішення у справі без урахування доводів та доказів, наданих позивачем;
- суд першої інстанції мав всі правові підстави для задоволення позову Товариства, проте безпідставно цього не зробив, посилаючись на доводи, які фактично є необґрунтованими.
Комітет у відзиві на касаційну скаргу просив у задоволенні касаційної скарги відмовити, а судові акти попередніх інстанцій - залишити без змін, зазначаючи, зокрема, про те, що рішення та постанова прийняті з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з повним з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для справи.
Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, заслухавши доповідь судді - доповідача та пояснення представників сторін, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що Рішенням АМК:
- визнано дії Товариства порушенням, передбаченим пунктом 13 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді неподання інформації на вимогу державного уповноваженого Комітету від 29.01.2018 № 128-29/06-1154 у встановлений ним строк;
- за вчинене порушення на Товариство накладено штраф у розмірі 826 000 грн. 
Рішення АМК мотивовано, зокрема, такими фактичними даними:
- Комітет на підставі пункту 11 частини першої статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" проводив дослідження ринків природного газу у сфері здійснення контролю за дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції учасниками цього ринку;
- 29.01.2018 Комітет надіслав на адресу Товариства вимогу № 128-29/06-1154 за підписом державного уповноваженого про надання інформації (далі - Вимога), відповідно до якої запропонував Товариству у семиденний термін з дня отримання вимоги надати: 
1) копії договорів транспортування природного газу з усіма додатками, додатковими угодами, протоколами розбіжностей, актами приймання -передачі, які підписані між Товариством та 20 найбільшими суб'єктами господарювання - замовниками послуг з транспортування, що були чинними у 2016 та 2017 роках; 
2) звіт про фінансові результати за 2017 рік;
- вказана вимога отримана позивачем 31.01.2018;
- листами від 06.02.2018 та від 02.03.2018 Товариство повідомило Комітет про те, що інформація, яку запитує останній у Вимозі, є конфіденційною та становить комерційну таємницю; Комітет має право отримувати конфіденційну інформацію лише у випадках, прямо передбачених законодавством, зокрема: у межах розгляду заяв про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у межах розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у межах розгляду перевірок щодо дотримання суб'єктами Закону України ""Про захист економічної конкуренції". При цьому Товариство зазначило про те, що останнє не відмовляє Комітету в наданні відповідної інформації та звертається до Комітету з проханням уточнити правову підставу отримання конфіденційної інформації;
- 23.02.2018 Комітет розпорядженням № 06/40-р у справі № 128-26.13/19-18 постановив розпочати розгляд справи за ознаками вчинення позивачем порушення, передбаченого пунктом 13 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді неподання інформації Комітету на Вимогу державного уповноваженого Комітету від 29.01.2018 № 128-29/06-1154;
- листом від 26.02.2018 Товариству було надіслано копію вказаного розпорядження, запропоновано повідомити Комітет про причини ненадання запитуваної інформації та повторно запропоновано надати інформацію, яка запитувалася у Вимозі;
- згідно з листом від 12.03.2018 Товариство надало Комітету копію звіту про фінансові результати за 2017 рік (на питання № 2 Вимоги від 29.01.2018) та звернулося до Комітету з проханням продовжити до 27.03.2018 термін надання інформації на питання № 1 Вимоги, зокрема щодо надання копій актів приймання-передачі, складених між Товариством та 20 найбільшими замовниками послуг транспортування;
- листом Комітету від 20.03.2018 Товариству продовжено до 27.03.2018 термін надання інформації на питання № 1 Вимоги;
- листом від 26.03.2018 Товариство надало інформацію, яка запитувалася у питанні  № 1 Вимоги.
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання Рішення АМК недійсним.
Відповідно до статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" основним завданням названого Комітету є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.
У відповідності до пункту 1 частини третьої статті 7 наведеного Закону у сфері формування та реалізації конкурентної політики, сприяння розвитку конкуренції, нормативного і методичного забезпечення діяльності Антимонопольного комітету України та застосування законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження вимагати від суб'єктів господарювання, об'єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб інформацію, у тому числі з обмеженим доступом, необхідну для дослідження ринків, а також інформацію про реалізацію конкурентної політики.
Згідно з пунктами 6 та 13 частини першої статті 16 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" державний уповноважений Антимонопольного комітету України має, зокрема, такі повноваження: при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб'єктів господарювання, об'єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом; проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).
Статтею 22 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, зокрема, що:
- розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов'язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом; 
- невиконання розпоряджень, рішень та вимог органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимог уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення тягне за собою передбачену законом відповідальність.
Статтею 22^1 цього ж Закону передбачено, що суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю, інші юридичні особи, їх структурні підрозділи, філії, представництва, їх посадові особи та працівники, фізичні особи зобов'язані на вимогу органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення подавати документи, предмети чи інші носії інформації, пояснення, іншу інформацію, в тому числі з обмеженим доступом та банківську таємницю, необхідну для виконання Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції та про державну допомогу суб'єктам господарювання.
Виходячи з положень зазначених норм чинного законодавства, а також встановлених фактичних обставин справи, Комітет у межах наданих йому повноважень мав право витребувати у Товариства відповідну інформацію (необхідну для проведення дослідженням ринків природного газу у сфері здійснення контролю за дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції учасниками цього ринку), а Товариство, у свою чергу, зобов'язане було надати таку інформацію у встановлений строк (наведена позиція узгоджується з висновком щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 зі справи № 922/2274/17, від 19.06.2018 зі справи № 917/1410/17).
Відповідно ж до пункту 13 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є неподання інформації Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню у встановлені органами Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення чи нормативно-правовими актами строки.
Відповідно до частини першої статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції" органи Антимонопольного комітету України накладають штрафи на об'єднання, суб'єктів господарювання: юридичних осіб; фізичних осіб; групу суб'єктів господарювання - юридичних та/або фізичних осіб, що відповідно до статті 1 цього Закону визнається суб'єктом господарювання, у випадках, передбачених частиною четвертою цієї статті. 
Згідно з частиною другою зазначеної статті Закону України "Про захист економічної конкуренції" за порушення, передбачене, зокрема, пунктом 13 статті 50 цього Закону накладається штраф у розмірі до одного відсотка доходу (виручки) суб'єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф. 
Підставами для визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України, зокрема, є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (частина перша статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції").
Згідно з положеннями Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, в редакції, чинній з 15.12.2017):
- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності (частина перша статті 13);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 14);
- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх, зокрема, вимог (частина перша статті 74);
- належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (частина перша статті 76);
- обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77).
Суди попередніх інстанцій, повно і всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким надали необхідну оцінку, з дотриманням приписів зазначених норм матеріального і процесуального права та з наведенням у рішеннях зі справи необхідного мотивування, встановивши обґрунтованість висновків Комітету стосовно наявності в діях Товариства порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді неподання інформації на Вимогу у встановлені державним уповноваженим Комітету строки, за що в межах розміру, визначеного Законом України "Про захист економічної конкуренції", накладено штраф, - дійшли обґрунтованого висновку стосовно відсутності передбачених статтею 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" підстав для визнання оспорюваного рішення недійсним, а тому й правомірно відмовили Товариству в задоволенні його позовних вимог.
Що ж до доводів Товариства про прийняття Комітетом рішення про накладення на Товариство штрафу у розмірі 826 000 грн. без дотримання пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то Касаційний господарський суд зазначає, що у визначенні розміру штрафу Комітет діяв у межах наданих йому повноважень та без порушення положень чинного законодавства України (про що слушно зазначає у відзиві на касаційну скаргу і Комітет). При цьому названий Закон не містить норм, які надавали б господарському суду право зменшувати розмір (а відтак і суму) стягуваних штрафу та/або пені чи звільняти від їх сплати (у разі їх правомірного нарахування).
Посилання Товариства на те, що суд першої інстанції ухвалив необґрунтоване та безпідставне рішення у справі без врахування доводів та доказів, наданих позивачем, спростовується змістом оскаржуваного судового акту та здійсненим судом повним, всебічним, об'єктивним розглядом справи. 
Суд погоджується з аргументами Комітету, викладеними у відзиві на касаційну скаргу, про те, що судами попередніх інстанцій повно та всебічно досліджено всі обставини справи, а судові акти відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.  
Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишити касаційну скаргу Товариства без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін судові акти попередніх інстанцій, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 12.10.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2019  у справі № 910/10740/18 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                  І. Булгакова

Суддя                                                                                                  Б. Львов

Суддя                                                                                                   В. Селіваненко