Постанова
Іменем України
 
20 березня 2019 року 
м. Київ
справа № 759/3390/18
провадження № 61-45038св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє адвокат Мамась МаксимОлександрович, на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року у складі судді Величко Т. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Семенюк Т. А., Саліхова В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Позовна заява мотивована тим, що 23 березня 2011 року між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у сумі 30 000 доларів США строком до 29 березня 2011 року. У вказаний термін відповідач кошти не повернув. Відповідач просив відстрочити строк повернення коштів, оскільки відповідач є рідним батьком позивача та колишнім чоловіком ОСОБА_4 позикодавці погодилися.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, після її смерті між відповідачем та позивачем виникли непорозуміння щодо майна померлої, відповідач 
на початку 2017 року повідомив позивачу, що позику повертати не буде. 
10 листопада 2017 року позивач надіслала на адресу відповідача вимогу про повернення позики та сплату відсотків за користування коштів, проте відповіді від відповідача не отримала.
Посилаючись на те, що позивач набула права вимоги на всю позику на правах спадкування, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу у розмірі 1 717 514,81 грн, з яких: основний борг - 808 445,55 грн; відсотки - 909 069,26 грн.
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.
Заява мотивована тим, що даний спір виник через відмову відповідача повертати кошти у добровільному порядку, він є реальним, сума боргу є значною. Необхідність у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу, виникла з метою забезпечення виконання можливого рішення суду та стягнення з відповідача коштів у примусовому порядку у разі задоволення позову. Також вказувала, що такий вид забезпечення позову не завдасть шкоди правам та інтересам відповідача на час розгляду спору у суді, оскільки накладення арешту на квартиру жодним чином не впливатиме на можливість користування та володіння відповідачем належним йому майном, а лише тимчасово унеможливить його відчуження на користь третіх осіб.
Посилаючись на те, що вказаний вид забезпечення позову є співмірним заявленим позовним вимогам, ОСОБА_1 просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_2, а саме: Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 та на Ѕ частину квартири 
АДРЕСА_3, в межах заявленої суми позовних вимог.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 
2018 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2, а саме: на належну відповідачу Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 та Ѕ частину квартири АДРЕСА_3, в межах заявленої суми позовних вимог.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості, а розмір боргу відповідача є значним, що складає 1 717 514,81 грн, з яких: основний борг - 808 445,55 грн; відсотки - 909 069,26 грн, тому є підстави для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_2, в інтересах якого діє адвокат 
Мамась М. О., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
від 28 лютого 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що провадження у справі відкрито з порушенням правил територіальної підсудності, тому Святошинський районний суд міста Києва не мав процесуальних повноважень, зокрема, на здійснення забезпечення позову.
Доводи інших учасників справи
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що Святошинський районний суд міста Києва, відкриваючи провадження у справі, дотримався всіх передбачених правил перевірки місця проживання відповідача. Разом з тим, забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що вказано в ухвалі суду першої інстанції, не завдає шкоди правам відповідача, оскільки арештоване майно не використовується ним як місце проживання, а його арешт не позбавляє останнього прав користування та володіння майном. Тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2018 року відкрито провадження у вказаній справі. 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 
2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Разом з тим, не погоджуючись з ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2018 року про відкриття провадження у справі, ОСОБА_2 також оскаржив її в апеляційному порядку, у зв'язку з порушенням правил підсудності.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на розгляд за встановленою законом підсудністю до Васильківського міськрайонного суду Київської області.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії, зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.
Як вбачається з матеріалів справи та позовної заяви, між сторонами дійсно виник спір щодо невиконання відповідачем своїх зобов'язань за укладеним договором позики. Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом, просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за договором позики.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач як власник нерухомого майна, на яке судом було накладено арешт, має об'єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Встановивши, що предметом спору є стягнення грошових коштів за договором позики у значному розмірі, які відповідач в добровільному порядку позивачу не повертає, та врахувавши, що обраний вид забезпечення позову, а саме накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень статей 149-153 ЦПК України, свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно.
Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції ухвалено два абсолютно різних судових рішення щодо забезпечення позову, не заслуговують на увагу, оскільки забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, постановляючи ухвалу від 05 квітня 
2018 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції встановив, що на даній стадії цивільного процесу позивачем не вказано достатніх підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту. Крім того, ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2018 року не є предметом оскарження в суді касаційної інстанції у цьому провадженні.
Доводи касаційної скарги про те, що Святошинський районний суд міста Києва не мав процесуальних повноважень, зокрема, на здійснення забезпечення позову після відкриття провадження у справі, оскільки справу прийнято до свого провадження некомпетентним судом, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, 
ОСОБА_1 в позовній заяві зазначила останню відому їй адресу проживання та реєстрації ОСОБА_2: квартира АДРЕСА_1, що територіально належить до Святошинського району міста Києва, на підтвердження чого додала копію паспорта громадянина України відповідача.
Відповідно до частини дев'ятої статті 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Про зміну адреси проживання відповідача, який є рідним батьком позивача, остання не знала у зв'язку з конфліктною ситуацією між ними.
Проте, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову від 25 квітня 2018 року та відкриття провадження від 05 квітня 2018 року, ОСОБА_7 оскаржив їх в апеляційному порядку, зазначивши в апеляційній скарзі нову адресу зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4, що підтверджується копією паспорта громадянина України відповідача.
Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Згідно зі статтею 380 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу про відкриття провадження у справі та приймає постанову про направлення справи на розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю, якщо таку ухвалу прийнято судом із порушенням правил підсудності.
Апеляційний суд розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 05 квітня 2018 року про відкриття провадження й, встановивши, що вона підсудна іншому суду, передав справу на розгляд за встановленою підсудністю. Це свідчить, що справа підлягає розгляду у Васильківському міськрайонному суді Київської області.
Однак, скасування ухвали про відкриття провадження не є безумовною підставою для скасування ухвали про забезпечення позову як неправомірної, оскільки вказане забезпечення позову в даній справі є обґрунтованим та було здійснено судом відповідно до визначеної компетенції на момент постановлення ухвали про забезпечення позову, тому порушень вимог процесуального закону під час постановлення оскаржуваної ухали судом першої інстанції допущено не було.
Відповідно до пункту 1 частини 6 статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру
Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (справа «Сокуренко 
і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та 29465/04, від 20 липня 
2006 року).
Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є такими, що відповідають вимогам закону.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права, а тому вказані судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє адвокат Мамась МаксимОлександрович, залишити без задоволення.
 
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 С. Ю. Мартєв
В. В. Пророк
В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська