Постанова                                   
Іменем України
 
20 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 761/23429/16-ц
провадження № 61-22228 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Гулька Б. І., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі : ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Степаненко Дмитро Васильович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року у складі судді Юзькової О. Л. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Соколової В. В., Немировської О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначив, що 06 червня 1998 року по 
22 червня 2016 року він перебував у шлюбі зі ОСОБА_2
 
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2000 року, подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1. З метою дотриманням ОСОБА_2 умов опікунської ради щодо надання дозволу на продаж належної неповнолітньому сину відповідача - ОСОБА_3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2, формально покупцями в договорі купівлі-продажу зазначені 
ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_3 Фактично ж оспорюваний договір був укладений між продавцями та подружжям ОСОБА_1 і 
ОСОБА_2, за кошти, що здебільшого належали йому, частину з яких для придбання спірного нерухомого майна надав його рідний брат - ОСОБА_5 Коштів, отриманих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від продажу належних їм 58/100 часток квартири АДРЕСА_2, було недостатньо для придбання спірного нерухомого майна.
 
Зазначене є підставою вважати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя у розумінні положень статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України). 
 
Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, 
ОСОБА_1 просив: 
-         визнати 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2;
-         поділити між ним та ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання за кожним права власності на 1/4 її частку;
-         визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2000 року в частині придбання 1/4 частки квартири ОСОБА_3, визнавши за ОСОБА_1 право власності на вказану частку, а за ОСОБА_3 - право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1
-          шляхом складання часток визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.
 
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
 
На обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначала, що 03 грудня 2016 року 
ОСОБА_1 присвоїв грошові заощадження у розмірі 28 000 грн та 
1 500 дол. США, які є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просила стягнути з нього 750,00 дол. США, що на дату подання зустрічного позову еквівалентно 20 169,90 грн та 15 831,07 грн, з яких: 14 000,00 грн - сума боргу, 379,04 грн - три проценти річних, 1 451,23 - індекс інфляції. 
 
22 червня 2016 року шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвано, у зв'язку з чим відповідач перестав бути членом її сім'ї, проте неправомірно продовжує проживати у спірній квартирі і не сплачує вартості житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим просила усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою 
АДРЕСА_1
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, зустрічний позов 
ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні її власністю, шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1
 
Проведено розподіл судових витрат за зустрічним позовом.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 у 
м. Києві була набута у шлюбі за кошти, одержані ОСОБА_2 від продажу належних їй та неповнолітньому сину ОСОБА_3 58/100 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_2. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 вклав у придбання спірної квартири грошові кошти, отримані у позику від рідного брата, а також доказів недостатності коштів отриманих відповідачами від відчуження належної їм частки у квартирі АДРЕСА_2. Надана позивачем розписка від 27 листопада 2016 року про перерахування йому 10 000 грн, що станом на 02 жовтня 1998 року еквівалентно 3 000 дол. США не дає підстав для висновку про те, що вказані кошти були використані саме для придбання квартири АДРЕСА_1. 
 
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заявлені нею для поділу грошові кошти у розмірі 1 500,00 дол. США та 28 000,00 грн були набуті подружжям у шлюбі та є об'єктом спільної сумісної власності, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх поділу.
 
Власник наділений правом у будь-який час вимагати усунення порушень свого права власності від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не належать до кола осіб, які з ним постійно проживають і ведуть спільне господарство. Зважаючи на те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 перестав бути членом сім'ї власника, суд вважав обгрунтованими вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні її власністю шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. Правовими підставами задоволення таких вимог суд зазначив статті 64, 159 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), статті 391, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з недоведеності доводів ОСОБА_1 про те, що спірна квартира була придбана у тому числі і за кошти, які належали йому особисто, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за ним права власності на частку у вказаному майні в порядку поділу майна подружжя та визнання недійсним правочину щодо купівлі-продажу спірної квартири в частині її покупця. 
 
Апеляційний суд також погодився з висновками суду першої інстанції щодо вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні її власністю, посилаючись на те, що при вирішенні спору між власником та особами, які вселилися в житло як члени його сім'ї, необхідно враховувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, до яких слід віднести створення ОСОБА_1 перешкод у користуванні жилим приміщенням його співвласнику ОСОБА_3 шляхом зайняття окремої кімнати у квартирі, що змусило його залишити спірне житло, та несплату відповідачем вартості житлово-комунальних послуг.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи
 
У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1, у якій заявник просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року залишене без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року, у частині відмови в задоволенні його позовних вимог та задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні її власністю, і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги надані ним докази на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти, що частково належали йому особисто та частково за кошти надані його братом ОСОБА_5, які були виручені від продажу успадкованого будинку їх матері. З'ясовуючи джерело коштів для придбання спірної квартири, суди помилково ототожнили ціну продажу всієї квартири АДРЕСА_2, що становить 68 000,00 грн з вартістю належних ОСОБА_2 неповнолітньому ОСОБА_3 58/100 часток у цій квартирі, та прийняли до уваги звіт про проведення незалежної оцінки вартості нерухомого майна від 07 серпня 2017 року, відповідно до якого вартість спірної квартири на дату її придбання становила 11 819,82 дол. США, що за курсом Національного банку України на дату вчинення оспорюваного правочину становила 
64 267,91 грн.
 
Поза увагою судів залишились і його доводи про удаваність оспорюваного правочину в частині покупця ОСОБА_3 з огляду на те, що на дату укладення договору купівлі-продажу він був неповнолітнім і не мав грошових заощаджень, а виручених від продажу належних відповідачам 58/100 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_2, було недостатньо для придбання неповнолітнім 1/2 частки у праві власності на нове житло.
 
Вказував на те, що він постійно проживає у спірній квартирі, яка є його єдиним житлом, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом з підстав, передбачених статтями 405, 406 ЦК України. За змістом частини третьої статті 64 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не може бути підставою для позбавлення його права користування займаним приміщенням. Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції у частині вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, апеляційний суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, фактично вирішив спір про припинення сервітуту, у той час як до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення стаття 405 ЦК України, статті 150, 156 ЖК Української РСР.
 
У відзиві на касаційну скаргу, що надійшов до Верховного Суду у липні 2018 року, ОСОБА_2 зазначала, що наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про незаконність та/або необгрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій, а тому відсутні підстави для її задоволення. Суди попередніх інстанцій належно дослідили надані нею докази та дійшли обгрунтованих висновків про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти виручені від продажу належної їй та її неповнолітньому сину на праві власності кімнати у комунальній двокімнатній квартирі АДРЕСА_2, вартість якої істотно перевищувала вартість спірного нерухомого майна. Продаж належної їй та сину квартири відбувся в один день із придбанням спірної квартири, що спростовує доводи ОСОБА_1 про придбання спірної квартири частково за його особисті кошти.
 
Зауважила, що право приватної власності на житло - це визначене та гарантоване законом право особи здійснювати правомочності відповідно до обсягу володіння, користування та розпорядження житлом на свій розсуд з будь-якою метою, якщо це не заборонено законом, а тому ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3, як власники квартири АДРЕСА_1, мають право вимагати усунення порушення їх прав ОСОБА_1 Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися до квартири, однак з часом втратили статус члена сім'ї власника, а тому суди обгрунтовано задовольнили її вимоги про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спільно набутих грошових заощаджень не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що з 06 червня 1998 року по 
22 червня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
08 листопада 2000 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7 (Продавці) та 
ОСОБА_8, яка діяла від свого імені, а також від імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Покупці), укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого відповідачі набули у власність, у рівних частках, квартиру АДРЕСА_1. Продаж зазначеного нерухомого майна вчинено за 
9 968,21 грн.
 
Вчиненню зазначеного правочину передувало укладення у той же день, 
08 листопада 2000 року, договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8, яка діяла від свого імені, а також від імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 (Продавці) та ОСОБА_11 (Покупець), відповідно до якого відповідачами, а також двома іншими співвласниками відчужено належну їм квартиру АДРЕСА_2. Продаж зазначеного нерухомого майна здійснено за 68 000,00 грн, які продавці отримали повністю до його підписання.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скаргаОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Щодо поділу майна подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна в частині покупця
 
Спірне нерухоме майно було придбано до набрання чинності Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України, а тому суди правильно застосували до спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року, КпШС України та Закон України «Про власність».
 
Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
 
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
 
Положення статті 24 КпШС України визначають, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
 
Відповідно до статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
 
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
 
Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 
25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).
 
Установивши, що ОСОБА_2 до одруження з ОСОБА_1 у рівних частках з неповнолітнім сином - ОСОБА_3 належало 58/100 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_2, вартість відчуження яких повністю покривала вартість придбаної за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, які були укладені в один і той же день, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що придбання спірної квартири було здійснено за кошти отримані від продажу належної співвідповідачам частки у нерухомому майні, а відтак обгрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання належної ОСОБА_2 на праві власності 1/2 частки у вказаному майні спільною сумісною власністю подружжя. 
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що при визначенні джерела коштів за які було придбане спірне нерухоме майно, суди не взяли до уваги звіт про проведення незалежної оцінки вартості нерухомого майна від 07 серпня 
2017 року не є переконливими, оскільки визначення вартості спірної квартири було здійснено спеціалістом без її огляду, на підставі інформації щодо подібних за технічними характеристиками об'єктів нерухомості з архівного періодичного видання «Авізо» № 1/751/ від 05 січня 2001 року, а тому зазначений висновок не можна вважати повним та об'єктивним.
 
Обгрунтованими є також висновки судів попередніх інстанцій щодо недоведеності вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2000 року в частині покупця ОСОБА_3 з підстав, визначених частиною першою статті 58 ЦК Української РСР, відповідно до якої недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).
 
Для визнання угоди мнимою необхідно встановити той факт, що угода була укладена без наміру створити юридичні наслідки, та що сторони за угодою ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли.
 
Судами установлено, що оспорюваний ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в частині покупця - неповнолітнього ОСОБА_3 був спрямований на настання юридичного наслідку - набуття права власності на зазначене нерухоме майно, придбане в тому числі за кошти отримані від реалізації належної йому частки у квартирі АДРЕСА_2.
 
Щодо доводів касаційної скарги про неправомірне позбавлення заявника права користування жилим приміщенням
 
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. 
 
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
 
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК Української РСР).
 
За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
 
Таким чином, положення статті 156 ЖК Української РСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. 
 
Системний аналіз статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. 
 
Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. 
 
Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
За змістом статті 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
 
Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
 
Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог у цій частині не надала належних та допустимих доказів існування обставин, за яких відповідно до статті 116 ЖК Української РСР виникає можливість виселення особи без надання іншого жилого приміщення.
 
Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції не врахували, що 
ОСОБА_1 вселився до квартири АДРЕСА_1 як член сім'ї власника, як чоловік ОСОБА_2, після припинення сімейних відносин він продовжив користуватися спірним житловим приміщенням, а тому висновки судів попередніх інстанцій про те, що припинення сімейних відносин між сторонами призвело до втрати ОСОБА_1 права користування спірною квартирою є помилковими. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 в частині вирішення його позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця, визнання права власності.
 
В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, суди правильно установили фактичні обставини справи, однак неправильно застосували норми матеріального права. Оскільки у справі не має потреби збирання додаткових доказів та їх оцінки, зазначене відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у цій частині, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2. про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою. 
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Зважаючи на те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, судовий збір сплачений ним за подання апеляційної та касаційної скарги пропорційно задоволеній частині вимог касаційної скарги у розмірі 
1 246,32 грн (606,32 грн + 640,00 грн) підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь позивача.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року в частині вирішених позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. 
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, відмовити.
 
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 
14 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року залишити без змін.
 
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 246,32 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                           Б. І. Гулько 
А.С. Олійник
С.О. Погрібний
Г. І. Усик