Постанова
Іменем України
11 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 522/1121/16
провадження № 61-22799св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року у складі судді Ільченко Н. А. та постанову апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2018 року у складі суддів Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Кононенко Н. А., 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -               ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту              від 21 грудня 2006 року у загальному розмірі 30 818,53 доларів США та                   22 881,75 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 27 618 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитними коштами -              3200,53 доларів США; пеня за прострочення сплати кредиту - 9225,73 грн; пеня за прострочення сплати процентів - 13 656,02 грн.
Позов мотивовано тим, що 21 грудня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», назва якого була змінена на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладеного кредитний договір, за умовами якого остання отримала  кредит в іноземній валюті в сумі 43 800 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України на дату укладання договору дорівнювало 221 190 грн, на строк користування 252 місяці, з                21 грудня 2006 року по 21 грудня 2027 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, за процентною ставкою у розмірі 11,3 % річних, з переглядом процентної ставки кожного наступного місяця кредитування відповідно до умов цього договору, з погашенням кредиту та сплатою процентів за користування кредитом шляхом внесення щомісячних платежів в терміни, розмірі та на умовах, що встановлені цим договором, з датою кінцевого повернення кредиту та усіх нарахувань за ним - 21 грудня                     2027 року. 
Зобов'язання за вказаним кредитним договором забезпечено порукою ОСОБА_5, відповідно до укладеного з ним 21 грудня 2006 року договору поруки.
13 вересня 2010 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, за умовами якої сторони домовились, що з 13 вересня 2010 року за використання кредитних коштів за договором встановлюється процентна ставка у розмірі 11,3 % річних в доларах США, якщо після підписання цієї додаткової угоди не буде встановлена інша процентна ставка згідно умов договору. 
Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором позичальник не виконувала, у зв'язку з чим, 30 липня 2015 року банк направив на адресу відповідачів письмові вимоги, у яких вимагав достроково повернути кредит та плату за кредит у повному обсязі протягом 31 календарного дня з дати одержання ними цієї письмової вимоги.
Вказаних вимог про дострокове повернення кредиту та усіх належних до сплати сум позичальник та поручитель не виконали, що є підставою для стягнення цих сум в судовому порядку. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області                     від 06 березня 2018 року,  позов задоволено частково.
Стягнуто  з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 30 818,53 доларів США та            22 881,75 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 27 618 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитними коштами -              3200,53 доларів США; пеня за прострочення сплати кредиту - 9225,73 грн; пеня за прострочення сплати процентів - 13 656,02 грн.
У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку, який скористався правом достроково повернути кредит та усі суми, що підлягають до сплати. Рзрахунок заборгованості, наданий банком, відповідає обставинам справи та відповідачем не спростовано.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог до поручителя, оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого  2017 року визнано припиненим договір поруки від 21 грудня 2006 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя в апеляційному порядку не оскаржувалось.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, ОСОБА_4, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій щодо стягнення з неї кредитної заборгованості, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд. 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що позивачем двічі за одне й те ж порушення нараховані штрафні санкції, банком безпідставно підвищувались проценти без повідомлення позичальника. Суди не перевірили розрахунку заборгованості та відсоткову ставку, за якою розраховувались кошти за користування кредитом. Не витребувано доказів з метою перевірки цих обставин, не перевірено, яка сума була сплачена по кредиту. Не враховано, що банк не надав виписку про списання коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом. 
Заявник посилається на наявність у неї квитанцій про сплату 221 165,85 грн, також згідно квитанцій нею було сплачено 46 294,08 доларів США. Разом з тим, вказані квитанції не мала можливості подати до суду першої інстанції та апеляційному суду, оскільки повідомлялась про судові засідання несвоєчасно та неналежним чином.
Також посилається на те, що суди не звернули уваги на те, що банк ставив питання про стягнення 30 818,53 доларів США, що еквівалентно 666 220,68 грн, а  індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня. 
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надійшов. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судові рішення оскаржуються позивачем лише в частині стягнення заборгованості по кредитному договору з позичальника, у зв'язку з чим, Верховний Суд переглядає судові рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині.
В іншій частині судові рішення сторонами не оскаржуються, у зв'язку з чим не перевіряються в касаційному порядку Верховним Судом у неоскарженій частині.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтею 526 ЦК Українивстановлено, що зобов'язання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно о звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1052 ЦК Україниу разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, що забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового погашення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Кодексу, якщо інше не встановлено договором.
У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, 30 липня          2015 року банк направив на адресу позичальника рекомендованим листом вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування коштами у повному обсязі та її виконання протягом                       31 календарного дня з моменту отримання даної вимоги.
У розділі 12 укладеного між сторонами кредитного договору сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8, 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту від банку. 
При цьому, у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банку, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 календарний день від дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.
Вищевказана вимога та існуюча заборгованість відповідачем не погашена.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_4 перед банком станом на 20 жовтня 2015 року склала у загальному розмірі                   30 818,53 доларів США, що в еквіваленті по курсу Національного банку України на вказану дату дорівнює 666 220,68 грн, та 22 881,75 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 27 618 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України дорівнює 597 033,11 грн; заборгованість по процентам за користування кредитними коштами - 3200,53 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України дорівнює 69 187,57 грн; пеня за прострочення сплати кредиту - 9225,73 грн; пеня за прострочення сплати процентів - 13 656,02 грн.
Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, що відповідно до статті 1052 ЦК України надало банку право вимагати від позичальника дострокового погашення позики і сплати процентів, у зв'язку з чим, пред'явлена банком сума заборгованості, яка підтверджується відповідним розрахунком та не спростована під час розгляду справи відповідачем підлягає стягненню з останнього на користь позивача.
Доводи касаційної скарги про безпідставне підвищення банком у 2008 році процентної ставки по кредиту без повідомлення позичальника спростовуються матеріалами справи, змістом умов укладеного між сторонами кредитного договору та встановленими судами попередніх інстанції обставинами, з яких вбачається, що сторонами узгоджувались обставини щодо зміни процентної ставки за кредитом, зокрема у пункті 1.3.1 договору сторонами обумовлено, що після закінчення зазначеного у цьому пункті строку (30 календарних днів) та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов пункту 9.2. даного договору. Сторони домовились, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом в разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 пункту 9.2 договору, а у пункті 2 додаткової угоди №2 від 13 вересня 2010 року встановлено, що за користування кредитом понад встановлений договором термін, банк нараховує процентну ставку у двічі більшому розмірі. Таке збільшення процентної ставки не є штрафом або пенею.
ОСОБА_4 була ознайомлена та погодилась з умовами кредитного договору, які передбачають можливість зміни з ініціативи банку розміру процентної ставки за користування кредитом та встановлюють порядок такої зміни, а також з умовами додаткової угоди №2, якою сторонами обумовлено нарахування процентів на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою у подвійному розмірі від ставки, встановленої умовами договору. 
Посилання у касаційній скарзі на те, що банк двічі за одне й те ж порушення нараховані штрафні санкції, спростовуються встановленими судами обставинами, з яких вбачається, що за умовами укладеного між сторонами договору (Розділ 7 кредитного договору) штраф і пеня застосовуються банком за різні порушення умов договору, зокрема, згідно пункту 7.1 за порушення позичальником термінів погашення грошових зобов'язань, зокрема, термінів повернення кредиту застосовується пеня, а штраф стягується за порушення, передбачені пунктами 7.2, 7.3, 7.6 - за нецільове використання кредиту, відмови у наданні банку матеріалів щодо перевірки забезпечення кредиту. При цьому, штраф за вказані порушення у розрахунок заборгованості не включений та питання щодо підстав для його стягнення судом не вирішувалось. 
Доводи касаційної скарги про ненадання банком розрахунку, за який саме період нараховано заборгованість, та який відсоток застосовано при розрахунку, вбачаються необґрунтованими та спростовуються дослідженим судами попередніх інстанцій під час розгляду справи розрахунком заборгованості, який відповідачем не спростовано.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги відповідача щодо неможливості подання нею суду першої інстанції та до апеляційного суду квитанцій про здійснення платежів в силу її неповідомлення про день, час та місце розгляду справи, оскільки матеріалами справи підтверджується, що про день, час, місце розгляду справи позивач повідомлялась належним чином, брала участь у справі та користувалась усіма наданими їй процесуальним законом правами, не була обмежена у поданні доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову банку, як під час розгляду справи в судовому засіданні, так і їх подання до канцелярії суду або направлення поштовим засобом зв'язку. Само по собі посилання на те, що ОСОБА_4 мала намір вчинити певну процесуальну дію, зокрема подати докази, не свідчить про те, що така дія не могла бути реалізована раніше.
Посилання у касаційній скарзі на те, що індексаціївнаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, є безпідставними, оскільки у даному випадку питання щодо стягнення індексу інфляції, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України судами не вирішувалось і таких вимог позивачем не заявлялось. 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині, зокрема щодо задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості по кредитному договору з позичальника, є законними і обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2018 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                      В. С. Висоцька
      В. В. Пророк
      І. М. Фаловська