Постанова 
Іменем  України      
 
27 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 761/11224/14-ц
провадження № 61-12089св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3,
треті особи: реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду 
м. Києва у складі судді Макаренко І. О. від 02 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Гаращенка Д. Р., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1. Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті батька.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина, яку він прийняв в установленому законом порядку, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що ця квартира була набута дружиною ОСОБА_6 - ОСОБА_7 за договором довічного утримання, яка за життя склала заповіт на користь ОСОБА_3
Вважав, відмову незаконною, оскільки спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7, і його батьку належала        1/2 частина вказаної квартири.
Зазначав, що 31 жовтня 2016 рокузвертався до суду з уточненою позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування, обґрунтовуючи її тим, що набута ОСОБА_7 за договором довічного утримання від 25 січня 2000 року спірна квартира є спільною сумісної власністю подружжя, оскільки вказаний договір укладався в інтересах сім'ї ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а останній також виконував обов'язки за цим договором.
Ураховуючи зазначене та уточненні позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його батька ОСОБА_6 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Справа судами переглядалася неодноразово.
 
Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 
від 02 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір довічного утримання від 25 січня 2000 року було укладено між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (матір'ю та дочкою), з метою уникнення спадкового спору щодо спірної квартири, про укладення вказаного договору ОСОБА_6 не було відомо, а ОСОБА_3 було спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6, та доведено належними та допустимими доказами, що договір довічного утримання (догляду) було укладено ОСОБА_7 у власних інтересах, та що обов'язки за вказаним договором довічного утримання ОСОБА_7 виконувала самостійно.
Оскільки, квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності та в подальшому була успадкована за заповітом ОСОБА_3, тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 
2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. ОСОБА_3 було спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та                  ОСОБА_7й доведено, що договір довічного утримання (догляду) було укладено ОСОБА_7 з ОСОБА_8 у власних інтересах, тому позовні вимоги ОСОБА_6 є необґрунтовані.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову, якою його позовні вимоги задовольнити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 761/11224/14-ц із Шевченківського районного суду м. Києва.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2018 року вищевказану справу призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є необґрунтованими та постановлені з порушенням норм матеріального права, при розгляді справи не встановлені фактичні обставини справи, не взято до уваги показання свідків позивача та їм не надано належної правової оцінки.
Судом першої інстанції не було взято до уваги показання свідків                    ОСОБА_9 та ОСОБА_10, було відхилено клопотання його представника про приєднання до матеріалів справи довідки з ОСББ «Оперон», якою було засвідчено факт проживання його батька у спірній квартирі за відповідний період часу, а також про виклик та допит свідків, які могли підтвердити факт проживання його батька у спірній квартирі і надати показання, щодо обставин спільного проживання подружжя та ведення ними спільного господарства.
Також, судом не було надано належної правової оцінки показанням свідка 
ОСОБА_8, які було надано нею у кримінальному провадженні за його заявою і в яких вона підтверджувала факт проживання його батька у спірній квартирі. Протокол допиту свідка ОСОБА_8 є у матеріалах цієї справи, проте йому не надано судами правової оцінки.
Крім того, зазначав, що доказом про проживання його батька у спірній квартирі є лист з КМКЛ № 5, згідно якого його батька було госпіталізовано до лікарні саме зі спірної квартири.
Вважав, що при ухваленні рішень судами було неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема норми статті 60 та частини четвертої статті 65 СК України, щодо набуття спільної сумісної власності подружжям та права розпорядження цим майном.
Оскільки, справжньою метою укладання ОСОБА_7 з ОСОБА_8 договору довічного утримання було уникнення подальшого спадкового спору, що свідчить про те, що вказаний договір укладався не в інтересах сім'ї, а саме тому, його батько ОСОБА_6 не був поставлений до відома про його укладення і цей факт був прихований від нього, тому він не мав змоги виконувати солідарний обов'язок за цим договором разом зі своєю дружиною ОСОБА_7, тому вважав, що йому непотрібно було доводити факт виконання солідарного обов'язку його батька разом з дружиною ОСОБА_7 по утриманню ОСОБА_8 та вважав, що на ці правовідносини поширюється передбачений статтею 60 СК України принцип презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
 
Відзив на касаційну скаргу 
 
04 квітня 2018 року та 12 квітня 2018 року до Верховного Суду було подано відзив ОСОБА_3 її представником - ОСОБА_11, та відзив 
ОСОБА_4, в яких вони зазначали, що доводи касаційної скарги 
ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів, яким судами було надано належну оцінку. Вважають, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З вересня 1989 року ОСОБА_7 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12
 
25 січня 2000 року між ОСОБА_8 (матір'ю ОСОБА_7.) та ОСОБА_7 було укладено договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_8 передала ОСОБА_7 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 за умови, що остання буде надавати їй матеріальне забезпечення в розмірі 200,00 грн щомісяця й у вигляді послуг догляду, харчування, необхідної допомоги та довічного безкоштовного проживання у переданій квартирі.
 
12 січня 2004 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру на ім'я ОСОБА_7
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7  
 
Відповідно до заповіту, складеного 21 червня 2010 року ОСОБА_7 все своє майно, у тому числі й спірну квартиру заповіла ОСОБА_3                             
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.       
 
29 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 
 
Постановою державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Ткач О. А. від 02 квітня 2014 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_6 на 1/2 частину зазначеної квартири, яка належала його дружині ОСОБА_7 на підставі договору довічного утримання від 25 січня 2000 року, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.  
 
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_8  
Також судом встановлено, що саме сім'я ОСОБА_3 опікувалася здоров'ям набувачки ОСОБА_7 та здійснювала організацію проведення операції 
ОСОБА_7 у м. Відні за рахунок коштів «Гуманітарних заходів допомоги» 
м. Відень та її транспортування, а після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_3 замовила виготовлення надмогильної плити для неї вартістю 67 850,00 грн 
(а.с. 3 т. 3).
Допитана в якості третьої особи, в судовому засіданні 18 вересня 2017 року, ОСОБА_4 пояснила, що договір довічного утримання від 25 січня 2000 року укладався з метою уникнення спадкового спору в майбутньому між 
ОСОБА_7 та її покійним чоловіком ОСОБА_14 з приводу квартири АДРЕСА_4, натомість ОСОБА_7 подарувала йому кватиру АДРЕСА_6. Свідок зазначила, що стосунки між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 у 2000 році погіршилися, вони проживали в різних кімнатах, ОСОБА_6 участі в домашньому господарстві не брав, в квартиру нічого не купував, ніколи ні яких платежів не сплачував. Разом вони ніколи не відпочивали, допомоги коли це було потрібно а ні ОСОБА_7, а ні ОСОБА_8 він не надавав. Взагалі про договір довічного утримання від 25 січня 2000 року він не знав. Обов'язки за вказаним договором виконувала лише ОСОБА_7 з успадкованих грошей та своїх заощаджень, вона сама сплачувала усі комунальні платежі, сплачувала послуги домогосподарки та перукаря, забезпечувала усі потреби, сама надавала допомогу матері коли це було потрібно, піклувалась про неї.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 посилалась на те, що вона була знайома із сім'єю ОСОБА_7 з 1979 року, яка жила в достатку. Так, ОСОБА_7 мала наукову ступінь та працювала в науковій сфері, додатково займаючись репетиторством. На час укладення шлюбу у неї у власності була квартира, зокрема, кватира АДРЕСА_6. Оскільки ОСОБА_7 та її брат після смерті ОСОБА_15 (чоловіка ОСОБА_20.) відмовилися від прийняття спірної квартири в спадок на користь ОСОБА_8, то було прийнято рішення, що вказану квартиру по вул. Анрі Барбюса                ОСОБА_7 подарує своєму братові ОСОБА_6 та переїде до матері                   на вул. Володимирську, щоб у подальшому одноосібно успадкувати спірну квартиру після її смерті.  
У ОСОБА_7 з матір'ю були дружні та близькі стосунки, вони підтримували одна одну, мали спільні інтереси. Обов'язки за вказаним договором виконувала лише ОСОБА_7 з успадкованих після смерті батька грошей та своїх заощаджень, вона сама сплачувала усі комунальні платежі, сплачувала послуги домогосподарки ОСОБА_16, яка раз на тиждень приходила до квартири та допомагала по господарству, купувала продукти харчування, робила прибирання в квартирі; сплачувала послуги перукаря, яка приходила до квартири раз на два тижні та надавала гігієнічні й перукарські послуги ОСОБА_8, самостійно забезпечувала усі потреби, виконувала її прохання, піклувалась про матір.
У спадковій справі Другої державної нотаріальної контори м. Києва щодо майна ОСОБА_6, знаходиться заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини, у якій він зазначав, що його батько проживав та був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_7.
Відповідно до довідки Національного медичного університету ім. О. О. Богомольця від 16 червня 2016 року №120/9-1061 ОСОБА_7 працювала в цьому університеті з 1968 року до серпня 2007 року, з 1980 року вона була кандидатом медичних наук, доцентом кафедри біології, її середньомісячна заробітна плата в період з 2000 рік по 2007 рік складала 3126,84 грн - 3721,17 грн (а.с.152 т. 3).
Згідно копії паспорта ОСОБА_6 та довідки комунального підприємства «Голосіївприватсервіс» від 28 жовтня 2010 року з 18 листопада по 02 грудня 2004 року останній був прописаний за адресою: АДРЕСА_8, а з 09 грудня 2004 року по 10 жовтня 
2010 року за адресою: АДРЕСА_7 разом зі своїм сином позивачем по справі - ОСОБА_1, тобто у спірній квартирі померлий зареєстрованим ніколи не був.
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
За змістом статті 425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужував), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.
Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень 
ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
До договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
Згідно статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
 
Відповідно до частини третьої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов'язок перед відчужувачем є солідарним.
Отже, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнього солідарного виконання обов'язку за вказаним договором перед відчужувачем. 
Статтею 749 ЦК України визначені обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду). 
У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).
Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Згідно з частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім'ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем.
Верховний Суд України у постанові № 6-2891цс15 від 13 квітня 2016 року скасовуючи рішення попередніх інстанцій у цій справі та направляючи справу на новий розгляд виклав правовий висновок про те, що для правильного вирішення справи, суд мав з'ясовувати, в чиїх інтересах укладався договір довічного утримання (догляду), чи солідарно подружжя виконувало обов'язки за цим договором.
У своїй постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 предметом якої також були правовідносини щодо договору довічного утримання, укладеного за час шлюбу, Верховний Суд України доповнив зазначений правовий висновок, викладений у постанові по цій справі правовою позицією про те, що за загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними. 
Так, для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України.
За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними.
Суди на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами дійшли правильного висновку про те, що договір довічного утримання від 25 січня 2000 року було укладено ОСОБА_8 (матір'ю ОСОБА_7.) та ОСОБА_7, тобто між матір'ю та дочкою, з метою уникнення спадкового спору щодо спірної квартири, а про укладення вказаного договору довічного утримання ОСОБА_6, який на час його укладення перебував з  ОСОБА_7 у шлюбі,відомо не було, тому ОСОБА_3 спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжяОСОБА_7 та ОСОБА_6, та довела, що договір довічного утримання (догляду) було укладено ОСОБА_7 у власних інтересах, а батько позивача ОСОБА_6 не виконував обов'язки солідарно з набувачем спірної квартири за указаним договором довічного утримання.
При цьому судами було враховано правові висновки суду касаційної інстанції, які були викладені у судовому рішенні при скасуванні попередніх судових рішень, а, отже, судами було виконано вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року.
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу, ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2,залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 
2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               О. В. Білоконь

                                                                                                            Б.І. Гулько

                                                                                                            Є.В. Синельников

                                                                                                            С.Ф. Хопта