Постанова
Іменем України
21 лютого 2019 року
м. Київ
справа № 369/3011/17
провадження № 51-6399км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
засудженого                                               ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області
від 19 лютого 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017110200000561, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ульяновки Кіровоградської області, жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Ульяновського районного суду Кіровоградської області
від 05 липня 2012 року за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, звільненого 03 січня 2017 року після відбуття покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вищезазначеним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК
до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 02 лютого
2017 року близько 20:00 неподалік магазину «Перехрестя», розташованого
на узбіччі автодороги «Київ-Одеса» у м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, наздогнав ОСОБА_8 та застосовуючи до неї насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, повалив на землю
та повторно відкрито викрав належну їй сумку вартістю 320 грн,
в якій знаходилися гаманець вартістю 400 грн з грошовими коштами в сумі
200 грн, косметика, документи, кредитні та дисконтні картки.
Апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого – без задоволення
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та, за змістом скарги, призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Засуджений вважає, що вирок суду обґрунтований припущеннями, судом не допитано потерпілу,
яка належним чином не повідомлена про розгляд кримінального провадження,
та свідків. Вважає, що на досудовому розслідуванні впізнання з потерпілою проведено з порушеннями, вона не бачила особу, яка вчинила злочин,
взагалі не проведено одночасного допиту підозрюваного та потерпілої, а огляд місця події в порушення ст. 233 КПК проведений без дозволу слідчого судді, через що відповідний протокол є недопустимим доказом.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та захисник підтримали подану касаційну скаргу, а прокурор заперечував проти її задоволення, просив судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення
у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено
в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того
чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається засуджений у касаційній скарзі,
не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин,
які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Такі висновки місцевий суд обґрунтував показаннями, даними в суді потерпілою ОСОБА_8 , даними протоколів слідчих дій (слідчого експерименту
з ОСОБА_7 , пред`явлення особи для впізнання за фотознімками
потерпілій), а також даними висновків судових експертиз (про виявлення відбитків пальців рук ОСОБА_7 на викрадених у потерпілої речах) та іншими письмовими доказами.
Всупереч доводам, наведеним у касаційній скарзі, в матеріалах кримінального провадження наявні заяви потерпілої ОСОБА_8 , в яких вона підтверджує факт її належного повідомлення про розгляд кримінального провадження судом. До того ж, вона була присутня у судовому засіданні 28 серпня 2017 року
та надавала суду показання. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, свідки місцевим судом не допитувалися, оскільки ані сторона обвинувачення, ані сторона захисту – захисник та ОСОБА_7 клопотання про допит свідків не порушували. В суді апеляційної інстанції таких клопотань у порядку ч. 3 ст. 404 КПК також не було. Тому доводи засудженого про те, що місцевий суд безпідставно відмовив йому у допиті свідків, є безпідставними.
Пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з потерпілою проведено
у відповідності до вимог ст. 228 КПК, за результатом вказаної слідчої дії згідно
ст. 231 КПК складено відповідний протокол, зміст якого відповідає вимогам
ст. 104 КПК.
Посилання засудженого на порушення вимог ст. 233 КПК під час проведення огляду місця події необґрунтоване, оскільки положеннями вказаної норми кримінального процесуального закону регламентовано порядок проникнення
до житла чи іншого володіння особи. Особливості проведення огляду, як слідчої дії, визначені в ст. 237 КПК, згідно якої для проведення огляду місцевості, 
що мало місце в даному кримінальному провадженні, отримання відповідного дозволу від слідчого судді не вимагається.
Що стосується доводів засудженого про не проведення під час досудового розслідування одночасного допиту його та потерпілої, то згідно ч. 3 ст. 93 КПК
він не був позбавлений можливості заявляти відповідні клопотання слідчому, проте цим правом не скористався.
Покарання ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК,
та є справедливим.
На підставі наведеного Суд вважає, що при розгляді цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень норм процесуального та матеріального закону. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню
не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                       ОСОБА_9                                       ОСОБА_3