Постанова
Іменем України
 
20 лютого 2019 року
місто Київ
 
справа № 758/15415/15-ц
провадження № 61-15891св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - Виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Волошиної В. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Позивач у грудні 2015 року звернувся до суду з позовом до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - ВД ФССТВП, виконавча дирекція), в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням та середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір, про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 858, 21 грн, починаючи з 05 березня 2013 року до дня ухвалення судом рішення.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що з 06 лютого 2012 року до 05 березня 2013 року перебував на посаді директора ВД ФССТВП. 05 березня 2013 року правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності прийняло постанову № 3 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади директора Виконавчої дирекції Фонду», того же дня наказом № 120к його звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов'язків за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України. 
Звільнення оскаржено до суду. Згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року у справі № 758/4949/13-ц позовні вимоги задоволено: визнано незаконною та скасовано постанову правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 05 березня 2013 року № 3 про звільнення позивача з посади директора Виконавчої дирекції Фонду; визнано незаконним та скасовано наказ ВД ФССТВП від 05 березня 2013 року № 120-к про звільнення позивача; поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді директора ВД ФССТВП з 05 березня 2013 року; допущено негайне виконання рішення у частині поновлення позивача на роботі на посаді директора ВД ФССТВП. Рішення суду виконано не було. 04 грудня 2015 року Подільським районним судом міста Києва у згаданій справі видано виконавчий лист, за яким 07 грудня 2015 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції в місті Києві відкрито виконавче провадження. 
Позивач стверджує, що на момент подачі позову зазначене рішення не виконано, відомості про закриття виконавчого провадження у зв'язку з виконанням у позивача відсутні. Виходячи з довідки від 15 березня 2013 року № 28 про середню заробітну плату, позивач розрахував середньоденний заробіток у розмірі 858, 21 грн. Тому вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку із незаконним звільненням та середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, повинен бути обрахований виходячи з суми середньоденного заробітку позивача в розмірі 858, 21 грн, помноженої на кількість робочих днів вимушеного прогулу, починаючи з 05 березня 2013 року до дня ухвалення судом рішення у цій справі.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначив про його безпідставність та необґрунтованість. Посилався на те, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року у справі № 758/4949/13-ц скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2016 року, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що рішення суду першої інстанції (ухвалене в іншому судовому провадженні) від 24 квітня 2013 року, яким позивача поновлено на роботі, не набрало законної сили та скасовано судом апеляційної інстанції 01 березня 2016 року, а тому звільнення здійснено на законних підставах. Періоди з 05 березня 2013 року до 24 березня 2013 року та з 24 квітня 2013 року до 01 березня 2016 року не є вимушеним прогулом, а період з 01 березня 2016 року до дня ухвалення рішення у цій справі взагалі не може вважатися таким. Суд зазначив, що ці обставини дають суду підстави зробити висновок, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з його звільненням за період з 05 до 24 березня 2013 року та середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення його на роботі як незаконно звільненого працівника з 24 березня 2013 року до дня ухвалення судом рішення у цій справі, є безпідставними та не ґрунтуються на законі, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ВД ФССТВП на користь ОСОБА_3 29 499, 50 грн (сума зазначена без вирахування обов'язкових платежів). В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що законодавець передбачив обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі й цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде рішення суду оскаржуватися. Проте, відповідачем рішення суду в частині негайного поновлення позивача на роботі виконано не було. Оскільки під час судового розгляду встановлено, що після ухвалення судом першої інстанції у іншій справі рішення 24 квітня 2013 року про поновлення позивача на роботі, відповідач не видав наказ про його поновлення, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для застосування статті 236 КЗпП України. 
Разом з тим ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 червня 2013 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року скасовано і провадження у справі закрито, у зв'язку із чим припинився обов'язок відповідача виконати рішення суду. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважав, що позивач мав сподівання та законні підстави на отримання заробітної плати у разі виконання рішення суду з 24 квітня до 26 червня 2013 року. 
Оскільки позивач звільнений з 05 березня 2013 року, розрахунок середньої заробітної плати колегія суддів здійснила, виходячи із заробітної плати позивача, нарахованої йому у січні та лютому 2013 року відповідно до довідки відповідача. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги довідку, надану позивачем суду першої інстанції, оскільки зазначена довідка є копією, яка не містить печатки підприємства. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 719, 50 грн. За період з 24 квітня 2013 року до 26 червня 2013 року час затримки виконання рішення суду становить 41 робочий день, тому виплаті підлягає середній заробіток у розмірі 29 499, 50 грн. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 березня до 23 квітня 2013 року задоволенню не підлягають, так як під час вирішення спору про поновлення на роботі позивачем не заявлялися вимоги про стягнення середнього заробітку і судом не ухвалювалося рішення суду в цій частині. На час вирішення судом цього спору рішення суду про поновлення позивача на роботі скасовано, ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі, а отже встановлено, що позивач був звільнений законно і відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 27 червня 2013 року до дня ухвалення рішення у цій справі, так як 26 червня 2013 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року скасовано, провадження у справі закрито, а рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2016 року звільнення позивача визнано законним.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги ВД ФССТВП
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ВД ФССТВП просило рішення суду апеляційної інстанції скасувати.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням суду апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що оскільки рішення суду першої інстанції від 24 квітня 2013 року, яким позивача поновлено на роботі, не набрало законної сили та було скасовано судом апеляційної інстанції 01 березня 2016 року, то звільнення позивача здійснено на законних підставах. Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_3
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати у частині відмови у позові та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що оскільки його не було поновлено після ухвалення рішення суду, однак такі дії повинні були вчинені відповідачем, позивач мав правомірні сподівання на видачу наказу про звільнення після 01 березня 2016 року та за відсутності наказу про поновлення та повторного наказу про звільнення обґрунтовано очікував на отримання компенсації до дня ухвалення рішення судом у цій справі.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ВД ФССТВП надала відзив на касаційну скаргу, у якому просила її залишити без задоволення з підстав необґрунтованості та безпідставності.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року та від 29 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 01 червня 2017 року справу призначено до розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 03 лютого 2012 року позивача затверджено на посаді директора ВД ФССТВП з 06 лютого 2012 року.
05 березня 2013 року правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності прийняло постанову № 3 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади директора Виконавчої дирекції Фонду».
Наказом від 05 березня 2013 року № 120-к ВД ФССТВП позивача звільнено з посади директора за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року визнано незаконною та скасовано постанову правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 05 березня 2013 року № 3 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади директора Виконавчої дирекції Фонду»; визнано незаконним та скасовано наказ ВД ФССТВП від 05 березня 2013 року про звільнення ОСОБА_3; поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді директора ВД ФССТВП з 05 березня 2013 року. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді директора ВД ФССТВП.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 червня 2013 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року скасовано, провадження у справі закрито.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
Постановою Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 червня 2013 року, справу передано на новий апеляційний розгляд.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2016 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 15 квітня 2016 року визнано виконавчий лист від 03 грудня 2015 року, виданий у цивільній справі № 758/4949/13-ц, таким, що не підлягає виконанню.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).
Згідно із частиною п'ятою статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.
Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов'язок полягає у тому, що роботодавець зобов'язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися у подальшому.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).
Згідно зі статтею 76 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
У статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов'язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.
Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховний Суд не встановив.
Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого не погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано посилався на те, що рішення районного суду від 24 квітня 2013 року, яким позивача було поновлено на роботі, не набрало законної сили та було скасовано судом апеляційної інстанції 01 березня 2016 року, а тому звільнення здійснено на законних підставах.
Верховним Судом в оцінці доводів касаційних скарг враховано, що позивач як на підставу позову посилається на невиконання рішення суду про його поновлення, яке на час розгляду справи судом першої інстанції було вже скасованим, факт законності його звільнення встановлений рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2016 року.
Висновки судів першої та апеляційної інстанції про те, що у зв'язку із скасуванням судового рішення від 24 квітня 2013 року, яким позивача поновлено на роботі з 05 березня 2013 року, період з 05 березня 2013 року до 24 квітня 2013 року не є вимушеним прогулом, Верховний Суд також визнає правильними. 
Визнаючи об'єктивний характер доводів про наявність порушення права позивача на момент ухвалення рішення від 24 квітня 2013 року у зв'язку з його невиконанням відповідачем, Верховний Суд водночас, не може визнати вимоги позивача у цій справі обґрунтованими з огляду на те, що скасоване рішення суду не може викликати будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його скасуванням, та у будь-якому разі таке скасоване рішення не може породжувати право позивача на стягнення відповідних сум, передбачених положеннями статті 236 КЗпП України; інше розуміння правовідносин, що склалися між сторонами, та задоволення позову суперечитиме принципам справедливості судового розгляду.
Верховний Суд у своїх висновках виходить з того, що судовим рішенням (що набрало законної сили) не встановлено порушення трудових прав позивача під час його звільнення, яке визнано законним, правомірним та обґрунтованим. 
Істотним для вирішення спору є те, що на момент ухвалення оскаржуваних у цьому провадженні судових рішень правові підстави у позивача вимагати виплати йому сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням, які формально виникли з ухвалення рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року, відпали (припинили існувати).
Також принциповим у розумінні положень статті 236 КЗпП України є те, що право на передбачені цією статтею виплати існує та зберігається виключно в разі незаконності звільнення працівника. Тобто правовою метою цієї статті є додатковий захист трудових прав працівника, який незаконно звільнений. 
У ситуації, коли правова мета та підстави застосування статті 236 КЗпП України спростовані іншим судовим рішенням, особа втрачає право вимагати здійснення передбачених нею виплат. 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Таким чином, враховуючи, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2016 року звільнення ОСОБА_3 із займаної посади визнано законним, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку на підставі статті 236 КЗпП України є обґрунтованим.
Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, не врахував наведених положень законодавства, у зв'язку із чим скасував судове рішення, яке відповідає закону.
З огляду на наведене Верховний Суд визнає доводи касаційної скарги ВД ФССТВП обґрунтованими, а касаційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги ВД ФССТВП, судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають компенсації за рахунок держави.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності задовольнити.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року скасувати.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року залишити в силі.
Судові витрати, понесені Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності у зв'язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 227, 74 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя                                                                         В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                  В. О. Кузнєцов
 
С. О. Погрібний
 
О. В. Ступак
 
Г. І. Усик