Постанова
Іменем України
22 квітня 2019 року
 
м. Київ
справа № 377/287/16-ц
провадження № 61-18049св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г, І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 06 грудня 2017 року у складі судді Малишенко Т. О. та постанову Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Савченка С. І., Сліпченка О. І.,
ВСТАНОВИВ :
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області (далі - УСЗН ВК Славутицької міської ради Київської області) про відшкодування шкоди. 
Позов обґрунтовано тим, що у зв'язку з виконанням позивачем службових обов'язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі - Чорнобильська АЕС) з 1986 року по 1991 рік на роботах у зоні іонізуючого випромінювання, його здоров'ю завдано шкоду, внаслідок чого встановлено ІІ групу інвалідності довічно. Відповідно до статті 1189 ЦК України, пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК України             2004 року, Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він має право на відшкодування ядерної шкоди, завданої ушкодженням його здоров'я під час ліквідації наслідків ядерної аварії на                Чорнобильській АЕС. Станом на квітень 2016 року УСЗН ВК Славутицької міської ради Київської області не відшкодувало йому шкоду, завдану здоров'ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 45 мінімальних заробітних плат, що передбачено частиною другою статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Розмір збитків порушеного права на відшкодування ядерної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я становить 62 010,00 грн (1378,00 грн х 45).
Позивач просив стягнути з відповідача на його користь шкоду у розмірі 62 010,00 грн, що є розміром збитків у порушення його цивільного права на відшкодування ядерної шкоди, завданої здоров'ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильській АЕС, як інваліду ІІ групи у розмірі 45 мінімальних заробітних плат відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 06 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2018 року, в позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що УСЗН ВК Славутицької міської ради Київської області не є суб`єктом відповідальності за ядерну шкоду у розумінні положень Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», а спеціальним законом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Відповідальність за шкоду, завдану громадянам внаслідок Чорнобильської катастрофи, взяла на себе держава шляхом визначення статусу постраждалих осіб та встановлення пільг, компенсацій і гарантій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до положень статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської АЕС» у січні 1999 року позивачу виплачено одноразову компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильської АЕС у розмірі 284,40 грн.
Підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 62 010,00 грн збитків внаслідок порушення його цивільного права на виплату одноразової компенсації за шкоду, завдану його здоров'ю у зв'язку з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
14 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 
У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Аргументи учасників  справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили надані позивачем докази, не з`ясували фактичні обставини, зокрема, щодо його права на пільги і компенсації за шкоду, завдану ушкодженням здоров`я на роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС закріплені у виданому йому посвідчені категорії 1 від 24 лютого 1999 року. Чинним і єдиним нормативно-правовим актом, яким встановлено розмір виплат одноразової компенсації за шкоду, завдану здоров`ю при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у статті 48 якого визначено розмір одноразової допомоги учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами II групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, а саме 45 мінімальних заробітних плат. 
Особливості відшкодування ядерної шкоди (стаття 1189 ЦК України) встановлено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який підлягає застосуванню у вказаній справі. 
Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу, що УСЗН ВК Славутицької міської ради Київської області є органом місцевого самоврядування та суб'єктом владних повноважень, тому безпідставно посилалися на положення Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». Відповідно до частини третьої                     статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях, яка не є предметом спору. 
Суд першої інстанції безпідставно послався на довідку ДСП «Чорнобильська АЕС» від 21 січня 2014 року № 42/03-59. На підставі довідки МСЕК від                 14 січня 1999 року №077667 видано наказ генерального директора від                 19 січня 1999 року № 50-к щодо виплати компенсації у розмірі 284,40 грн, але у цьому наказі не зазначено, що виплата стосується одноразової компенсації. 
Довідка МСЕК від 14 січня 1999 року не є документом про статус постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1, а є довідкою про встановлення інвалідності ІІ групи, та не надає прав на одноразову компенсацію відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
У січні 1999 року ДСП «Чорнобильська АЕС» не виплатило позивачу грошові кошти у розмірі 284,40 грн і вказану суму він не отримував. 
Вирішуючи спір, безпідставним є висновки судів, що одноразова грошова компенсація на оздоровлення за шкоду, заподіяну здоров`ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильської АЕС підлягала виплаті йому відповідно до Положення про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, завдану здоров`ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям за втрату годувальника, затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 31 грудня 1996 року № 28, у розмірі 284,40 грн, оскільки така виплата передбачена у розмірі 45 мінімальних заробітних плат. Позивач не надав належні та допустимі докази. Висновки судів не відповідають обставинам справи, нормам Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Під час розгляду справи судами порушено принцип верховенства прав щодо обставин справи.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У червні 2018 року УСЗН Славутицької міської ради Київської області подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, а висновки судів відповідають установленим обставинам справи, тому відсутні підстави для їх скасування.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. 
14 січня 1999 року ОСОБА_4 встановлено ІІ групу інвалідності довічно з причини професійного захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується довідкою МСЕК від 28 червня 1994 року (а. с. 17).
24 лютого 1999 року Міністерством України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи ОСОБА_4 видано посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 серія НОМЕР_1                   (а. с. 15).
Встановлено, що ОСОБА_4 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області та відповідно до статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», йому у січні 1999 року виплачено одноразову компенсацію за шкоду, завдану здоров'ю внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до чинного законодавства.
Згідно з довідкою УСЗН ВК Славутицької міської ради Київської області від 13 січня 2016 року № 24/01-15 ОСОБА_4, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, виплата одноразової компенсації за шкоду, завдану здоров`ю, особі, яка стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІ групи у розмірі 45 мінімальних заробітних плат, відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції від 19 грудня 1991 року, із змінами і доповненнями від 01 липня 1992 року) не виплачена.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської АЕС катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов'язком держави. 
12 липня 1997 року Україною ратифіковано Віденську Конвенцію про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з приєднанням до Віденської конвенції» від 03 грудня 1997 року внесено зміни до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 08 лютого 1995 року.
Згідно з статтею 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною - настає незалежно від встановлення вини оператора (установи, що експлуатує ядерну установку). Жодна особа, крім оператора, не несе відповідальності за ядерну шкоду, за винятком випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини восьмої статті 73 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою, встановлюється законом.
Відповідно до статті 1189 ЦК України особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються законом.
З огляду на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради не є суб`єктом відповідальності за ядерну шкоду у розумінні положень Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, і який з 06 червня 1996 року містить повне визнання державою відповідальності за шкоду здоров'ю, втрату працездатності, завдану особам, постраждалим від Чорнобильської катастрофи та зобов'язання держави відшкодувати цю шкоду в повному обсязі.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідальність за шкоду, завдану громадянам внаслідок Чорнобильської катастрофи, взяла на себе держава шляхом визначення статусу постраждалих осіб та встановлення пільг, компенсацій і гарантій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Формою відшкодування ядерної шкоди, отриманої внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, виплата громадянам, віднесеним до категорії осіб, які постраждали внаслідок цієї катастрофи, одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та сім'ям за втрату годувальника, що встановлено статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».  
Таким чином, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку, що на момент виникнення у позивача права на одноразову компенсацію стаття 48 вказаного вище Закону була чинною в редакції Закону України від 06 червня 1996 року № 230/96-ВР, положеннями якої передбачено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується у таких розмірах: інвалідам I групи - 60 мінімальних заробітних плат; інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат; інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат; дітям-інвалідам - 10 мінімальних заробітних плат; сім'ям, які втратили годувальника, - 60 мінімальних заробітних плат; батькам померлого - 30 мінімальних заробітних плат. У разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях. Виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника.
Згідно із частиною шостою статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виплати, зазначені у цій частині (а саме одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи) провадились протягом одного місяця, зокрема, з дня встановлення інвалідності.
Розміри та механізм виплати одноразової компенсації визначено Положенням про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям за втрату годувальника, затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 31 грудня 1996 року № 28 (далі - Положення), яке розроблене відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до пункту 1 Положення одноразова компенсація встановлена в таких розмірах: інвалідам I групи - 60 мінімальних заробітних плат; інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат; інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат; дітям-інвалідам - 10 мінімальних заробітних плат; сім'ям, які втратили годувальника, - 60 мінімальних заробітних плат; батькам померлого - 30 мінімальних заробітних плат. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 20 лютого 1996 року № 49/96-ВР передбачено, що до внесення відповідних змін до чинного законодавства виплати, крім пенсій, тарифні ставки та оклади, розраховані на основі мінімальної заробітної плати, здійснюються (застосовуються) у розмірах, які діють за станом на 01 лютого 1996 року. 
Станом на 01 лютого 1996 року розміри вказаних одноразових компенсацій визначені постановою Кабінету Міністрів України від 10 січня 1996 року                № 35 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
З 01 серпня 1996 року розміри цих виплат встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і становлять: інвалідам I групи - 379,30 грн; інвалідам II групи - 284,40 грн; інвалідам III групи - 189,60 грн, дітям-інвалідам - 63,20 грн, сім'ям, які втратили годувальника, - 379,30 грн, батькам померлого - 189,60 грн. У разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях.
Згідно з пунктом 3 Положення, виплата одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, проводиться: працюючим громадянам - за місцем основної роботи (служби, навчання). Виплата одноразової компенсації проводиться на підставі посвідчення 1 категорії, довідки регіональної міжвідомчої експертної ради про встановлення інвалідності, пов'язаної з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та відповідної заяви особи.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на час встановлення інвалідності позивач працював у Державному спеціалізованому підприємстві «Чорнобильська АЕС» (далі - ДПС «Чорнобильська АЕС»).
Згідно з довідкою ДСП «Чорнобильська АЕС» від 21 січня 2014 року                 № 42/03-59 у січні 1999 року ОСОБА_4 виплачено одноразову компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 284,40 грн відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а. с. 29).
Відмовляючи в позові про відшкодування шкоди, суди з урахуванням встановлених обставин у справі дійшли обгрунтованого висновку, що на час встановлення інвалідності ОСОБА_4 виплачено одноразову компенсацію за шкоду, завдану здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи у порядку та розмірі відповідно до чинного на той час законодавства.
Доводи касаційної скарги про те, що у січні 1999 року ДСП «Чорнобильська АЕС» не виплатило йому одноразову компенсацію у розмірі 284,40 грн є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема, довідкою Державного агентства України з управління зоною відчуження ДСП «Чорнобильська АЕС» від 21 січня 2014 року № 42/03-59, що узгоджується з положенням статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», чинного на час виплати такої одноразової компенсації. Вказану довідку підписано заступником головного бухгалтера.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини законодавчі норми можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (справа «Великода проти України» (CASE OF VELIKODA v. UKRAINE), рішення від 03 червня 2014 року). 
Посилання у касаційній скарзі про непоширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 08 лютого 1995 року та неналежне застосування у вказаній справі положень Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року є необгрунтованими, з огляду на таке.
Характер відшкодування ядерної шкоди природно відноситься не до цивільно-правової сфери, а до соціального захисту, функції якого здійснює держава Україна (стаття 1 Конституції України).
Про необхідність законодавчого закріплення спеціального режиму цивільно-правової відповідальності за ядерну шкоду зазначено у Концепції державного регулювання безпеки та управління ядерною галуззю в Україні, схваленій постановою Верховної Ради України від 25 січня 1994 року. Положення цієї Концепції враховані при розробці Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 08 лютого 1995 року і саме цей Закон регулює питання відшкодування ядерної шкоди у розділі ХІІІ Закону.
12 липня 1996 року Україна приєдналася до Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду (1963 року), що вимагало від неї узгодження національного ядерного законодавства з вимогами міжнародних нормативно-правових актів.
З набранням чинності Закону України від 13 грудня 2001 року «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення» правовий механізм відшкодування ядерної шкоди в Україні відповідає положенням Віденської конвенції (1963 року).
Доводи касаційної скарги про те, що під час розгляду справи судами порушено принцип верховенства прав щодо обставин справи не заслуговують на увагу суду касаційної інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно тлумачити в контексті преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Рішення суду покликане забезпечити здійснення принципу верховенства прав, тому не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини, вказані положення закону, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого  висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4 у зв'язку з його недоведеністю. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи касаційної скарги не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не встановлює нові обставини та не дає оцінку доказам у справі. 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій з урахуванням викладених судами у судових рішеннях мотивів, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із оскаржуваними судовими рішеннями.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Славутицького міського суду Київської області від 06 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2018 року 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник
                                                                                                                        В.О. Кузнєцов
                                                                                                                        Г.І. Усик