Постанова
Іменем України
03 квітня 2019 року 
м. Київ
справа № 211/7655/15-ц
провадження № 61-4165св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відповідачі: прокуратура Дніпропетровської області, Державна казначейська служба України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року у складі судді Ткаченко С. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Зубакової В. П., Михайлів Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України, про визнання дій протиправними, визнання факта порушення права людини, захист права недоторканості, вилучення носія інформації та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що 26 серпня 2015 року ОСОБА_5 повідомив позивача про те, що після закінчення судового засідання у Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу під головуванням Мхітаряна С. С., старший прокурор прокуратури м. Кривого Рогу ОСОБА_7 поширив зібрану ним інформацію про позивача, зокрема продемонстрував присутнім відеозапис, на якому невідомі особи в цивільному намагаються проникнути до квартири за місцем реєстрації ОСОБА_3 Вказаний відеозапис ОСОБА_7 продемонстрував стороннім особам, зокрема і Горіну, щодо якого позивач подає заяви про притягнення до кримінальної відповідальності.
10 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до першого заступника прокурора м. Кривого Рогу з письмовою вимогою невідкладно передати носій інформації із записом, однак прокуратурою таку вимогу проігноровано. Прокурора ОСОБА_7. змінено на прокурора              ОСОБА_9., яка продовжила протиправні дії шляхом збору інформації та її розповсюдження третім особам, зокрема про місце перебування позивача та про його сімейний стан.
У березні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уточнили позовні вимоги та просили суд визнати дії прокуратури, що полягають у зборі, зберіганні, використанні та розповсюдженні конфіденційної інформації про їх персональні дані, про місце проживання ОСОБА_3 та місце його перебування 25 та 26 серпня 2015 року протиправними і незаконними, такими, що порушують права людини, зокрема право недоторканності, а також визнати незаконною бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області, встановити зв'язок між протиправними діями прокуратури і моральними стражданнями позивачів, стягнути з держави Україна на їхню користь моральну шкоду у розмірі 13 780,00 грн кожному, вилучити носій інформації з відеозаписом і передати ОСОБА_3 на самостійне знищення.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року, позов задоволено частково. Визнано дії прокуратури, що полягали у використанні та розповсюдженні конфіденційної інформації про персональні дані               ОСОБА_3 про місце проживання, перебування 25 та 26 серпня 2015 року протиправними, що порушують його право недоторканості, встановивши зв'язок між такими діями та моральними стражданнями ОСОБА_3 Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь                     ОСОБА_3 6 890,00 грн у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що дії прокуратури, що полягали у використанні та розповсюдженні конфіденційної інформації про персональні дані ОСОБА_3, є протиправними та такими, що порушують його право недоторканості, тому вимоги щодо протиправності розповсюдження прокурором конфіденційної інформації є доведеними.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У грудні 2016 року прокуратура Дніпропетровської області звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
08 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою прокуратури Дніпропетровської області.
09 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду. 
У січні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно витлумачили відповідь Криворізької місцевої прокуратури             від 18 лютого 2016 року № 1, згідно з якою з урахуванням вимог статті 136 КПК України відеозапис про вручення повістки про виклик до суду надається стороною обвинувачення суду, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження. Однак про наявність відеозапису, який порушує право недоторканості фізичних осіб або про демонстрацію, не вказано. 
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу не зазначив, чи відбулося відтворення спірного відеозапису та за участі яких саме осіб.
Із оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що наявність відеозапису у справі не встановлено, що свідчить про ухвалення судами судових рішень виключно на припущеннях, що суперечить положенням статті 60 ЦПК України 2004 року. 
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли неправильного висновку про застосування у вказаній справі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». 
Позивачем не надано доказів на підтвердження його моральних страждань внаслідок вчинених відповідачем неправомірних дій.      
Заперечення на касаційну скаргу до суду на надходили.  
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу перебуває кримінальне провадження щодо обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 189 КК України.
Згідно з повідомленням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 лютого 2016 року у судовому засіданні, яке відбулося 26 серпня                   2015 року, оголошено перерву у зв'язку з неявкою обвинуваченого                ОСОБА_3 та прийнято постанову про його примусовий привід у судове засідання, призначене на 20 жовтня 2015 року. У судовому засіданні відтворення відеозаписів не здійснювалося. 26 серпня 2015 року поза судовим засіданням прокурором прокуратури м. Кривого Рогу                 ОСОБА_7 надано відеозапис на флеш-носії з пропозицією його перегляду, не повідомивши заздалегідь про його зміст. Учасники перегляду відеозапису не встановлені, оскільки відеозапис переглядався поза межами судового засідання. Повідомити про місце збереження флеш-носія із відеозаписом не є можливим, оскільки у суду відсутні такі відомості                     (а. с. 22). 
Відповідно до відповіді Криворізької місцевої прокуратури № 1 від                        18 лютого 2016 року у провадженні Саксаганського районного суду                      м. Кривого Рогу перебуває кримінальна справа за обвинуваченням             ОСОБА_3 за частиною другою статті 189 КК України. Справа неодноразово призначалася до судового розгляду, однак судові засідання відкладалися внаслідок неявки підсудного. Флеш-носій із відеозаписом вручення ОСОБА_3 повістки про виклик до суду та ознайомлення з її змістом надається стороною обвинувачення, відповідно до вимог частини першої статті 136 КПК України (а. с. 28). 
Аналогічне посилання є у відповідях прокуратури Дніпропетровської області від 25 вересня 2015 року та від 09 листопада 2015 року на звернення ОСОБА_3 (а. с. 31, 34).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.
Закон України «Про захист персональних даних» регулює правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім'ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім'ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Згідно із статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.
Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 року.
Доказування не може грунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша, друга статті 57 ЦПК України 2004 року).
Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
Системний аналіз вказаних процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов'язана вжити заходів та надати докази на підтвердженнятієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такої обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
Згідно із частинами першої, другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Предметом спору у цій справі є поширення прокурором за межами судового засідання конфіденційної інформації про позивача, та відшкодування моральної шкоди, завданої такими діями.
Верховний Суд зазначає, оскільки відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин має застосовуватися частина шоста статті 1176 ЦК України. Отже, шкода має відшкодовуватися на загальних підставах (статті 1173, 1174 ЦК України).
Відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Згідно із статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
У конкретних правовідносинах  суду необхідно встановити неправомірні дії  органу прокуратури, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність цих умов має позивач. 
Відповідно до статтей 1173, 1174 ЦК України для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов'язковою.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про протиправність використання та розповсюдження прокурором конфіденційної інформації про ОСОБА_3 без згоди останнього щодо його імені, прізвища та по-батькові, сімейного стану, присутності за місцем реєстрації, належності квартири та наявності зв'язку між такими діями та моральними стражданнями позивача. Суди зазначили, що таку інформацію використано та розповсюджено поза судовим засіданням особам, які не мають відношення до кримінального провадження.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції допитав свідків, позивача як свідка, дослідив письмові докази- відповідь Саксаганського районного суду від 5 лютого 2016 року, відповідь  Криворізької прокуратури № 1 від 18 лютого 2016 року.
Зазначивши про вказані докази, суд першої інстанції не виклав у рішенні суду мотиви щодо оцінки цих доказів кожного окремо та в їх сукупності, а лише обмежився посиланням на норми права, які він застосував до цих правовідносин та виклав висновок, що використання та розповсюдження прокурором відповідної інформації поза судовим засіданням особам, які не мають відношення до кримінального провадження порушує право недоторканості ОСОБА_3
Суд першої інстанції не обґрунтував та не з'ясував, які конретно дії відповідача свідчать про розповсюдження прокурором конфіденційної інформації щодо ОСОБА_3 та якої саме, яким особам така інформація була поширена, коли саме такі дії прокурора було вчинено, якими належними та допустимими доказами підтверджено встановлені судом обставини.
Взявши до уваги показання свідка ОСОБА_5 про те,  що прокурор ОСОБА_7. дістав флеш-носій на ноутбуці в залі суду продемонстрував відеозйомку стороннім особам, суд не дав оцінку, чи  такі показання свідка підтверджують, яку саме інформацію було поширено прокурором та яким конкретно особам. 
Взявши до уваги пояснення ОСОБА_4, допитаного як свідка, який, як зазначено у судовому рішенні, пояснював щодо відеозйомки у квартирі ОСОБА_8 у серпні 2015 році, суд не надав  жодної оцінки таким поясненням.
Суд першої інстанції належним чином не перевірив та не вмотивував, чи є пояснення позивачів, допитаних як свідків, та  показання свідка, без дослідження носія інформації, достатніми доказами на підтвердження існування поширення конфіденційної інформації, що могло б свідчити про дійсне порушення прав ОСОБА_3  
Таким чином, суд першої інстанції належним чином не оцінив, чи досліджені судом докази, а саме кожен окремо та в їх сукупності, підтверджують обставини, які входять до предмета доказування у цій справі.
Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не встановив та не навів мотивів, у чому саме полягають моральні страждання відповідача, завдані діями прокурора, не обгрунтував визначений розмір її відшкодування.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції застосував Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі -Закон) (статті 12, 13), який не поширюється на спірні правовідносини.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходив із факту поширення прокурором конфіденційної інформації щодо ОСОБА_3 без його згоди щодо його імені, прізвища та по-батькові, сімейного стану, присутності за місцем реєстрації, належності квартири.
Взявши до уваги надані 05 лютого 2016 року Саксаганським районним судом та 18 лютого 2016 року Криворізькою прокуратурою № 1 відповіді на запити суду, не виклав переконливі мотиви, що ці докази безспірно підтверджують поширення покурором конфіденційної інформації (яку саме і коли саме) стосовно позивача, чи в сукупності із іншими доказами є доведеними позовні вимоги.
Апеляійний суд виходив з того, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, зокрема Закон.
Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги  прокуратури Дніпропетровської області про те, що судом не встановлено наявності відеозапису, на який посилається ОСОБА_3, чи відбувалось відтворення відеозапису та який саме запис міг демонструвати прокурор ОСОБА_7., здійснив посилання лише на положення частини четвертої статті 277 ЦК України, якою врегульовано питання спростування недостовірної інформації, та положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року, що не може бути належним мотивуванням прийняття або відхилення доводів та аргументів апеляційної скарги. 
Із змісту позовної заяви випливає, що у вказаній справі  позивач не заявляв позовні вимоги про спростування недостовірної інформації про позивача, а  як на підставу позову посилався на поширення прокурором конфіденційної інформації про позивача, тому суд апеляційної інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статті 277 ЦК України. 
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги та не спростував їх щодо встановлених обставин судом першої інстанції, які входять до предмета доказування, не виклав переконливі аргументи з посиланням на належні та допустимі докази на спростування доводів апеляційної скарги прокуратури Дніпропетровської області, зокрема щодо відсутності відеозапису, яким обгрунтовано позов та невстановленого зв'язку між діями відповідача та моральною шкодою позивача.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної   ухвали   суду   першої   інстанції  та   (або)  постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі є підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження до суду першої інстанції.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада            2016 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                            В. О. Кузнєцов  
                                                                                                            А.С. Олійник
                                                                                                            С.О. Погрібний
                                                                                                            Г.І. Усик