ПОСТАНОВА
Іменем України

25 лютого 2019 року 
Київ
справа №805/4039/16-а
адміністративне провадження №К/9901/35376/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,
здійснивши попередній розгляд касаційної скарги ОСОБА_2
на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року (головуючий суддя- Кірієнко В.О.)
та на ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року (колегія суддів: головуючий суддя - Сіваченко І.В., судді - Шишов О.О., Чебанов О.О.)
у справі №805/4039/16-а
за позовом ОСОБА_2
до Красноармійської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області
третя особа - Красноармійська районна державна адміністрація 
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 30.06.2016 №35960-1303, податкової вимоги від 05.10.2016 №2666-17, зобов'язання вчинити певні дії,-  

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року позивач звернувся в Донецький окружний адміністративний суд з позовом до Красноармійської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області, третя особа - Красноармійська районна державна адміністрація, в якому просив:

-          визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Красноармійської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області №35960-1303 від 30.06.2016 на суму 108  926 грн. 80 коп.;

-          визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Красноармійської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області №2666-17 від 15.10.2016 на суму 108982 грн. 20 коп.;

-          зобов'язати Красноармійську об'єднану Державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області прийняти податкове повідомлення - рішення на суму податкового зобов'язання за платежем орендна плата за землю за 2016 рік на суму 8  111 грн. 95 коп.;

-          стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Красноармійської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області судові витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що розмір, умови та строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у відповідному договорі оренди та вказує, що жодної пропозиції щодо зміни розміру орендної плати в договорі від Красноармійської районної державної адміністрації позивачу не надходило, а отже узгоджений розмір орендної плати, визначений сторонами при укладанні договору, на даний час є незмінним та таким, що не заперечується жодною із сторін договору. Таким чином, висновки податкового органу про наявність підстав для збільшення  розміру орендної плати за землю на підставі ст. 288 ПК України, на думку позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки розмір орендної плати за землю встановлюється сторонами відповідно до умов договору.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що орендна плата за користування земельною ділянкою комунальної власності,  після набрання законної сили ПУ України має становити не менше 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Не погоджуючись з зазначеними судовими рішеннями позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою той факт, що згідно п. 5 договору про оренду землі нормативно - грошова оцінка земельних ділянок, переданих в оренду складає 451  001 грн. 88 коп., а також вказує про безпідставність застосування контролюючим органом положень статті 277 ПК України, оскільки остання регулює ставки земельного податку, а не орендної плати  земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Відзиву на касаційну скаргу від відповідача не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 березня 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 грудня 2011 року між Красноармійською районною державною адміністрацією як орендодавцем та позивачем як орендарем укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності на території Піщанської сільської ради Красноармійського району Донецької області. 
Згідно з пунктами 2, 9 зазначеного договору, в оренду передаються земельні ділянки загальною площею 104, 1671 га.; орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1,2% нормативної грошової оцінки пасовищ у розмірі 5  412, 02 грн. на рік.

30 червня 2016 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №35960-1303, яким визначено позивачу суму податкового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб у розмірі 108 926 грн. 80 коп.

05 жовтня 2016 року відповідачем сформовано податкову вимогу № 2666-17, в якій зазначено, що станом на 4 жовтня 2016 року сума податкового боргу позивача за узгодженими грошовими зобов'язаннями становить 108 982 грн. 20 коп., у тому числі орендна плата з фізичних осіб за основним платежем у сумі 108 982 грн. 20 коп.

Таким чином, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем приписів законодавства щодо визначення розміру орендної плати за користування земельними ділянками. 

Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, на думку колегії суддів, рішення судів попередніх інстанцій є законним і обґрунтованим виходячи з наступного.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що орендна плата за земельну ділянку державної і комунальної власності є однією із форм плати за землю.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. 

Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 288.1 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Підпунктами 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. 

Таким чином, річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК, що вірно було встановлено судами першої та апеляційної інстанцій.

Щодо посилань скаржника на те, що згідно договору оренди землі від 05.12.2011 нормативна грошова оцінка земельних ділянок, що передаються в оренду становить 451  001, 88 грн., а також його посилань на наявні в матеріалах справи витяги Головного управління Держгеокадастру у Красноармійському районі Донецької області з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, колегія суддів зазначає, наступне.

Так, згідно наявного в матеріалах справи листа відділу Держгеокадастру  у Красноармійському районі Донецької області Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 18.11.2016 №8-28-03-866/2-16 нормативна грошова оцінка земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів Покровського (Красноармійського) району Донецької області станом на 01.01.2016 не проводилась. Також, Держгеокадастр у даному листі зазначив, що  станом на 01.01.2016 нормативна грошова оцінка 1га ріллі по Донецькій області становить 34  856 грн. 43 коп. (а.с. 57).

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи, що нормативна грошова оцінка за 1 га ріллі по Донецькій області станом на 01.01.2016 становить 34 856 грн. 43 коп., загальна площа орендованої земельної ділянки відповідно до договору від 5 грудня 2011 року - 104.1671 га, та з урахуванням застосування 3% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що сума орендної плати, що підлягає сплаті позивачем складає 108 926 грн. 80 коп., що свідчить про правомірність розміру орендної плати, визначеного контролюючим органом в оскаржуваному податковому повідомленні - рішенні.

Вищевикладене, на думку колегії суддів, свідчить про правомірність здійсненого контролюючим органом розрахунку розміру орендної плати за землю.

Також, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної вимоги, з огляду на те, що за позивачем рахується пеня у розмірі 55 грн. 40 коп., що не була погашена ОСОБА_3, тому, з урахуванням податкових зобов'язань нарахованих податковим повідомленням - рішенням від 30.06.2016 №35960-1303, загальна сума боргу позивача складає 108.982 грн. 20 коп.

Відповідно до ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 350 КАСУ України суд касаційної інстанції  залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді                                                                                                          І. Я. Олендер

                                                                                                            Р. Ф. Ханова