Постанова
Іменем України 
 
25 березня 2019року 
м. Київ
 
справа № 161/2552/13-ц
провадження № 61-15656св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Волинської області від 30 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Подолюка В. А., Шевчук Л. Я., Данилюк В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання недійсними довіреностей та договору купівлі-продажу, посилаючись на те, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 30 травня 2006 року, ОСОБА_6 був засуджений за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України) за те, що в серпні 2004 року шляхом обману та зловживання довірою заволодів належною його батькові ОСОБА_9 квартирою АДРЕСА_1. Зокрема, вироком встановлено, що підставою для відчуження квартири стали дві нотаріально посвідчені довіреності, одна з яких була видана відповідачу його батьком, а інша - його сином ОСОБА_8 Будучи спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, він не може оформити своїх спадкових прав, оскільки на підставі вказаних довіреностей спірне майно було протиправно відчужене ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 за договором купівлі-продажу від 11 листопада 2004 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив: визнати недійсною довіреність від 29 вересня 2004 року, видану ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_6, посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б. за реєстраційним номером 2985; визнати недійсною довіреність від 16 жовтня 2004 року, видану ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_6, посвідчену державним нотаріусом міста Постава Вітебської області Республіки Білорусь за реєстраційним номером 1214; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11 листопада 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10
 
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2013 року у складі судді Кухтея Р В., з урахуванням ухвали цього суду від 01 жовтня 2013 року про виправлення описки, позов задоволено. Визнано недійсною довіреність від 29 вересня 2004 року, видану ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_6, посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б. за реєстраційним номером 2985. Визнано недійсною довіреність від 16 жовтня 2004 року, видану ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_6, посвідчену державним нотаріусом міста Постава Вітебської області Республіки Білорусь за реєстраційним номером 1214. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11 листопада 2004 року.
 
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2016 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що в ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було відсутнє волевиявлення на вчинення оспорюваних правочинів.
 
Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 30 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_12 задоволено. Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2006 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_13 на користь потерпілого ОСОБА_9 71 635,05 грн на відшкодування майнової шкоди у вигляді вартості квартири та 10 000 грн - на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. ОСОБА_4 брав участь у розгляді кримінальної справи як представник потерпілого. Отже, на час прийняття вказаного судового рішення позивач та його батько реалізували право на захист своїх інтересів щодо спірного майна шляхом стягнення з обвинувачених вартості квартири за ціною, яка існувала на час відшкодування. Довіреність, видана ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_6 з метою відчуження його частки у спірній квартирі, не порушує прав позивача.Крім цього, місцевим судом не з'ясовано коло осіб, чиї права та інтереси будуть порушені при вирішенні спору. Зокрема, суд не вирішив питання про залучення до участі в справі іншої сторони договору купівлі-продажу - ОСОБА_10 та нинішнього власника спірної квартири - ОСОБА_14
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Волинської області від 30 вересня 2016 року, а рішення заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2013 року залишити без змін.
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що апеляційним судом порушено його право на судовий захист. ОСОБА_9 був обмежено дієздатним, а тому не мав права видавати довіреність без його згоди як піклувальника. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2006 року встановлено вину ОСОБА_6 у незаконному заволодінні квартирою, а тому ці обставини не підлягають доказуванню. Нинішній власник спірного майна ОСОБА_14 не був стороною договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим відсутні підстави для залучення вказаної особи до участі у справі. Він як заінтересована особа заперечував дійсність правочину з підстав, встановлених законом. 
 
У квітні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_12 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що довідка Волинської обласної психіатричної лікарні про стаціонарне лікування батька позивача та рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради про призначення над ним піклувальника за відсутності рішення суду про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_9 не дає підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними в порядку, передбаченому статтею 223 ЦК України. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2006 року встановлено, що позивач сам ініціював перед своїм батьком питання продажу квартири, був присутній під час підписання батьком довіреності на її відчуження та їздив разом з відповідачем до свого сина ОСОБА_8 в місто Постава Вітебської області Республіки Білорусь з метою отримання іншого доручення. Шахрайські дії ОСОБА_6 були пов'язанні з привласненням грошових коштів, а не квартири, оскільки він її відчужував з доброї волі власників, будучи на це належно уповноваженим.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
08 травня 2018 року справу № 161/2552/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Судами встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 29 червня 2000 року № 326 ОСОБА_4 було призначено піклувальником його батька ОСОБА_9
 
Довідкою Волинської обласної психіатричної лікарні від 15 березня 2011 року № 1129 підтверджується, що з 25 лютого по 13 березня 2004 року ОСОБА_9 стаціонарно лікувався в цьому закладі з діагнозом «психоорганічний синдром внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми з інтелектуально мнестичним зниженням та транзиторними делірізними включеннями».
 
На підставі виданих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 (син позивача) нотаріально посвідчених довіреностей 11 листопада 2004 року ОСОБА_6, діючи в інтересах вказаних осіб, відчужив ОСОБА_10 належну батькові позивача квартиру АДРЕСА_1 за ціною 13 500 доларів США, що на час продажу становило 71 635,05 грн (в договорі купівлі-продажу була зазначена фіктивна ціна продажу - 7 156 грн).
 
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 30 травня 2006 року, встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_13 незаконно, шляхом обману і зловживання довірою, за попередньою змовою між собою, протиправно заволоділи належною ОСОБА_9 квартирою, а отримані від продажу житла грошові кошти привласнили, чим завдали потерпілому майнову шкоду в особливо великому розмірі.
 
Вказаним судовим рішенням ОСОБА_6 було призначено покарання у вигляді позбавлення волі, зокрема за вчинення злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України (шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою). Цивільний позов ОСОБА_9, інтереси якого представляв його син, задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_13 та ОСОБА_6 на користь потерпілого 71 635,05 грн на відшкодування майнової шкоди, тобто вартість проданої квартири, та 10 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.
 
За життя ОСОБА_9 склав заповіт, яким частину квартири АДРЕСА_1заповів своєму сину ОСОБА_4
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 просив визнати недійсними вищевказані довіреності та договір купівлі-продажу квартири з підстав невідповідності їх вимогам закону.
 
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.
 
Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду, зокрема з позовом про визнання правочину недійним (статті 215-235 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої-п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що спадкодавцем ОСОБА_9 як потерпілим у кримінальній справі вже було реалізовано право на захист своїх інтересів щодо належного йому нерухомого майна шляхом стягнення з обвинувачених вартості протиправно реалізованої квартири, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 як спадкоємця за заповітом шляхом визнання недійсними договору купівлі-продажу та виданої його батьком довіреності.
 
Також правильним є висновок про те, що судом першої інстанції не було з'ясовано коло осіб, чиї права та інтереси будуть порушені при вирішенні спору, а саме не вирішено питання про залучення до участі в справі сторони оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_10 та нинішнього власника спірної квартири ОСОБА_14
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення,правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання заявника на те, що ОСОБА_9 був обмежено дієздатним, а тому не мав права видавати довіреність без його згоди як піклувальника, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 223 ЦК України правочин, який вчинила фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності без згоди піклувальника, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 221 ЦК України правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.
 
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2006 року встановлено, що позивач сам ініціював перед своїм батьком питання продажу квартири та був присутній під час підписання батьком довіреності на її відчуження.
 
Таким чином, позивачу було відомо про здійснення його батьком як правочину щодо видачі довіреності на відчуження квартири від 29 вересня 2004 року, так і правочину щодо її продажу від 11 листопада 2004 року, а тому вказані правочини в силу статті 223 ЦК України слід вважати такими, що схвалені піклувальником.
 
Доводи касаційної скарги про те, що нинішній власник квартири - ОСОБА_14 не був стороною договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим відсутні підстави для залучення вказаної особи до участі у справі, є неспроможними, оскільки у випадку визнання вказаного правочину недійсним можуть виникнути підстави для витребування спірного майна у його володільця.
 
Аргументи скарги про те, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2006 року встановлено вину ОСОБА_6 в незаконному заволодінні квартирою, а тому ці обставини не підлягають доказуванню, також не заслуговують на увагу, так як апеляційний суд не переоцінював обставин, встановлених вироком.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Волинської області від 30 вересня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов