ПОСТАНОВА
Іменем України

19 лютого 2019 року 
Київ
справа №800/331/16 (800/13/16)
адміністративне провадження №А/9901/79/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Мороз Л.Л.,
суддів:  Анцупової Т.О., Гімона М.М.,
за участю:
секретаря судового засідання -  Коцюрби В.М.,
позивача - ОСОБА_1
представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3
представника відповідача - Белінської О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу №800/331/16
за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним і скасування рішення від 17 грудня 2015 року № 1192/0/15-15 "Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення з посади судді Дарницького районного суду міста Києва за порушення присяги", провадження по якій відкрито
за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого адміністративного суду України від 13 липня 2017 року, ухваленої у складі колегії суддів: головуючого судді Швеця В.В., суддів Пасічник С.С., Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П., Штульмана І.В.,
в с т а н о в и в :
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України як до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції  (далі також ВРЮ) від 17 грудня 2015 року про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1. за порушення присяги.
В обґрунтування позову зазначив, що спірне рішення прийнято відповідачем поза межами річного строку, протягом якого можливе його прийняття. Вказував, що відповідач не вправі був здійснювати повторну оцінку процесуального рішення та обставин його ухвалення.
Також позивач наголошував, що відповідачем порушено порядок розгляду дисциплінарної справи стосовно судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1., оскільки 26 листопада 2015 року під час розгляду справи позивач надав пояснення та відповіді на всі наявні запитання за наслідками цього розгляду, однак ВРЮ прийняла рішення про відкладення розгляду справи з підстав необхідності витребування додаткових матеріалів, які, на його думку, не стосуються дисциплінарного провадження та стали вирішальними для прийняття оскаржуваного рішення. Вважає, що відповідач всупереч частини другої статті 19 Конституції України та частини першої статті 25 Закону України «Про Вищу раду юстиції» розглянув питання на свій розсуд, що не були порушені у встановленому порядку перед ним, у зв'язку з чим вийшов за межі перевірки та предмету розгляду дисциплінарної справи.
Вищий адміністративний суд України постановою від 14 березня 2016 року позов задовольнив. Визнав незаконним та скасував рішення Вищої ради юстиції від 17 грудня 2015 року щодо внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_1. 
При цьому Вищий адміністративний суд України, не обговорюючи питання наявності чи відсутності підстав для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за порушення присяги судді, дійшов висновку, що Вища рада юстиції прийняла рішення поза межами річного строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Верховний Суд України постановою від 26 квітня 2016 року постанову Вищого адміністративного суду України від 14 березня 2016 року скасував, а справу направив на новий розгляд до цього ж суду. 
Скасовуючи постанову суду першої інстанції та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд України зазначив, що після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII), тобто після 28 березня 2015 року, уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону, тобто не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці. 
Верховний Суд України дійшов висновку, що Вищий адміністративний суд України неправильно застосував зазначені норми права і дійшов помилкового висновку про те, що строк притягнення позивача до відповідальності за порушення присяги судді закінчився. Перед тим як застосувати строки давності, суд мав з'ясувати наявність чи відсутність підстав для притягнення судді до відповідальності за пушення присяги судді, оскільки строки давності можуть бути застосовані лише у разі встановлення судом таких підстав.
За результатами нового розгляду, постановою Вищого адміністративного суду України від 13 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
У липні 2017 року представник позивача подав до Верховного Суду України заяву про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 13 липня 2017 року з підстави, встановленої пунктом 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій просить скасувати постанову та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що Вищий адміністративний суд України порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Вказує, що ВРЮ не довела належним чином склад вчиненого позивачем проступку, не зазначила, яким чином позивачем порушено присягу судді.
Верховний Суд заслухав доповідь судді-доповідача та учасників справи, дослідив письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, та дійшов висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1. 
Суд першої інстанції встановив такі обставини. 
Указом Президента України від 07 жовтня 2005 року № 1429/2005 "Про призначення суддів" відповідно до статті 127 та частини першої статті 128 Конституції України ОСОБА_1 призначено строком на п'ять років на посаду судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська. 07 листопада 2005 року складено присягу судді.
Постановою Верховної Ради України від 02 грудня 2010 року № 2760-VІ "Про обрання суддів" відповідно до пункту 27 частини першої статті 85, частини першої статті 128 Конституції України ОСОБА_1 призначено на посаду цього ж суду безстроково. 
Указом Президента України від 15 червня 2012 року № 395/2012 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Дарницького районного суду міста Києва. З 02 липня 2012 року виконує повноваження голови цього ж суду.
23 січня 2014 року слідчий суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1. постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання слідчого СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в місті Києві Кочур Л.В. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження № 12014100000000217, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 січня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України, та застосував до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком 60 днів, тобто до 21 березня 2014 року.
Ухвала слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1. від 23 січня 2014 року була предметом перевірки судом апеляційної інстанції, який за наслідками розгляду її скасував та обрав ОСОБА_6 більш м'який запобіжний захід - у вигляді домашнього арешту в певний період доби.
До Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) 17 липня 2014 року надійшла скарга ОСОБА_6 від 14 липня 2014 року про порушення суддею Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1. норм законодавства України під час прийняття рішення про обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 12014100000000217, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України, - масові заворушення. 
За результатами перевірки ТСК складено висновок від 24 жовтня 2014 року № 5/02-14, в якому визнано наявність ознак порушення присяги, а висновок з матеріалами перевірки  направлено до ВРЮ для подальшого розгляду та прийняття рішення.
Ухвалою від 10 вересня 2015 року ВРЮ відкрито дисциплінарну справу відносно ОСОБА_1 за вказаним вище висновком ТСК.
17 грудня 2015 року ВРЮ прийнято рішення № 1192/0/15-15 про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Дарницького районного суду міста Києва за порушення присяги.
В спірному рішенні зазначено, що застосовуючи до ОСОБА_6 винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1. не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального законодавства України, а саме припустився порушень вимог статей 177, 178, 183, 194, 206 КПК України, які істотно вплинули на правильність прийнятого рішення та тягнуть за собою його скасування. 
ВРЮ встановлено такі обставини.
23 січня 2014 року слідчий суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1. постановлюючи ухвалу про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком 60 днів, виходив із того, що докази та обставини, на які посилається слідчий та прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, а також вчиняти інше кримінальне правопорушення та таким чином негативно вплинути на хід розслідування кримінального провадження, а для запобігання ризикам, які зазначені у клопотанні та наведені у судовому засіданні, на його думку, було недостатнім застосування більш м'якого запобіжного заходу. 
Однак, за оцінкою ВРЮ, в ухвалі про застосування запобіжного заходу не міститься посилання на докази, які обґрунтовують обставини, передбачені пунктами 1-3 статті 196 КПК України.
Крім того, слідчим суддею ОСОБА_1. не наведено в ухвалі оцінки доказів, а саме: довідки начальника ескалаторної служби ПК "Київський метрополітен" ОСОБА_7 від 22 січня 2014 року та протоколів опитування співробітників ОСОБА_6 - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, долучених у судовому засіданні до матеріалів справи захисником ОСОБА_6 - ОСОБА_11, згідно з якими 20 січня 2014 року ОСОБА_6 до початку робочого дня зареєструвався у журналі приходу громадян, а з 8 год. 00 хв. ранку та впродовж дня його на роботі не було.    
Ухвала слідчого судді також не містить мотивів, з яких суд не взяв до уваги зазначені докази.   
Тобто, слідчим суддею ОСОБА_1. при постановленні ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту не були враховані вимоги пункту 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", відповідно до якого термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об'єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року), а також пункту 1 частини першої статті 178 КПК України, згідно з яким слідчий суддя при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу зобов'язаний оцінити вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення.
Також, ВРЮ дійшла висновку, що слідчий суддя не звернув уваги, що в момент затримання ОСОБА_6 не було складено протоколу затримання. Протокол затримання було складено о 18 год. 30 хв. лише 21 січня 2014 року (у якому всупереч вимогам частини п'ятої статті 208 КПК України не вказано дату і точний час фактичного затримання), а з самим протоколом затримання ОСОБА_6 ознайомлено лише 22 січня 2014 року. 
У матеріалах справи немає відомостей щодо повідомлення близьких родичів чи членів сім'ї про затримання, а також не надано оцінку несвоєчасному допуску захисника, оскільки адвокат був допущений до затриманого тільки через 11 годин - 20 січня 2014 року о 19 год.00 хв., що є порушенням статей 29 та 59 Конституції України та статті 213 КПК України.  
Окрім цього, у рішенні ВРЮ від 17 грудня 2015 року також зазначено, що ОСОБА_1 в порушення вимог пункту 3 частини першої статті 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу не врахував стан здоров'я підозрюваного, адже з 20 січня 2014 року по дату постановлення ухвали ОСОБА_12 знаходився на стаціонарному лікуванні в лікарні із діагнозом "закрита черепно-мозкова травма та струс головного мозку". 
Судом першої інстанції також встановлено, що підозрюваний ОСОБА_6 заявив про застосування до нього насильства співробітниками міліції, у результаті яких він отримав тілесні ушкодження. Дані покази підтвердив його захисник та додав виписку із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_6 від 20 січня 2014 року з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма та струс головного мозку, забійна рана м'яких тканин лобно-тім'яної ділянки та висновок Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги відділення променевої діагностики від 21 січня 2014 року. 
Разом з цим, слідчим Кочур Л.В. до матеріалів кримінального провадження долучено заяву ОСОБА_6 на ім'я начальника Дарницького РУ ГУ МВС України у місті Києві від 20 січня 2014 року про відмову від проведення судово-медичної експертизи, проте підозрюваний в судовому засіданні пояснив, що на момент підписання заяви про відмову від проведення "СМЕ" розшифрування цієї абревіатури йому не було відомо. 
Згідно з висновками ВРЮ вказані обставини суддею ОСОБА_1. усупереч вимогам частини шостої статті 206 КПК України залишено без уваги та відповідного реагування. 
Відмовляючи в задоволенні позову, Вищий адміністративний суд України погодився з висновком ВРЮ про те, що постановляючи ухвалу про обрання відносно ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суддя ОСОБА_1. не забезпечив повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановив необґрунтоване судове рішення, що не відповідає нормам КПК України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. Допущені суддею ОСОБА_1. порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у його об'єктивності та неупередженості, сумлінності виконання ним своїх обов'язків та принижують авторитет судової влади.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 131 розділу VIII "Правосуддя" Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.
За пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України "Про Вищу раду юстиції" від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР Вища рада юстиції є колегіальним, постійно діючим, незалежним органом, відповідальним за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.
За частиною першою статті 32 Закону України "Про Вищу раду юстиції" від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР (у редакції, чинній на час розгляду питання про звільнення судді з посади) питання про звільнення судді, зокрема, з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб'єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.
Зміст присяги судді встановлений частиною першою статті 55 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 2453-VI), з якої випливає, що, вступаючи на посаду, суддя урочисто присягає об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.
Частинами другою та третьою статті 32 Закону № 22/98- ВР (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що порушенням суддею присяги є: вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; недотримання суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді. 
У постанові Вищого адміністративного суду України від 13 липня 2017 року зроблено висновок, що оскаржуване рішення ВРП ґрунтується на вимогах закону, а тому підстави для його скасування відсутні. 
Разом з тим, вказаний висновок є передчасним та необґрунтованим, оскільки він зроблений без повного з'ясування усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.
Вищий адміністративний суд України не відобразив у своєму рішення та не перевірив правильність усіх мотивів, з яких виходила ВРЮ, при прийнятті оскарженого рішення.
Так, зі змісту рішення ВРЮ від 17 грудня 2015 року та витягу з протоколу № 17 засідання ВРЮ вбачається, що на засіданні ВРЮ 26 листопада 2015 року було прийнято рішення про відкладення розгляду дисциплінарної справи у зв'язку з необхідністю витребування додаткових матеріалів, зокрема, копії справ, розглянутих суддею ОСОБА_1. стосовно учасників мирних зібрань та масових акцій протесту.
На запит ВРЮ від голови Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшли копії ухвал, постановлених суддею ОСОБА_1. за період з 21 січня 2014 року по 21 лютого 2014 року про обрання запобіжних заходів.
У своєму рішенні ВРЮ зазначила, що зі змісту вказаних ухвал про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вбачається, що всупереч вимогам пунктів 2, 4 частини 1 статті 196 КПК України в цих судових рішеннях не зазначено обставин, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу; обставин, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів та посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини.
Таким чином, за оцінкою ВРЮ, суддя ОСОБА_1. під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року не забезпечив у межах своїх повноважень дотримання об'єктивного, безстороннього, неупередженого, незалежного та справедливого розгляду справ та конституційних засад судочинства.
У позовній заяві ОСОБА_1 у зв'язку з вказаними обставинами зазначав, що ВРЮ порушила порядок розгляду дисциплінарної справи стосовно нього, зокрема, протиправно витребувала, вивчила, оцінила та врахувала судові рішення в інших справах, з приводу яких відсутні скарги до ВРЮ. 
Відповідно до частини 2 статті 95 Закону України «Про судоустрій в статус суддів» за зверненням, яке відповідає встановленим цим Законом вимогам та не підлягає поверненню, членом органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, проводиться перевірка даних про наявність підстав для відкриття дисциплінарного провадження.
На думку позивача, з урахуванням положень частини 2 статті 95 Закону України «Про судоустрій в статус суддів», ВРЮ повноважна розглядати виключно скарги, які у встановленому законом порядку надійшли на її розгляд та стосуються конкретних відомостей, які на думку заявника вимагають оцінки ВРЮ. Відповідно розглядати питання, які не були порушені у встановленому порядку перед ВРЮ, на свій розсуд розширювати межі перевірки за рахунок оцінювання обставин розгляду суддею інших судових справ, з приводу чого відсутні скарги, адресовані ВРЮ, цей орган не має права.
Вищий адміністративний суд України не надав відповіді на вказаний аргумент позивача.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції  зобов'язує  суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати  обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року)
Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»(заява № 63566/00), суд зобов'язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов'язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (параграф 25).
Колегія суддів вважає, що аргумент позивача, що ВРЮ протиправно витребувала, вивчила, оцінила та врахувала судові рішення в інших справах, з приводу яких відсутні скарги до ВРЮ, безперечно, потребував перевірки та надання на нього відповіді у судовому рішенні Вищого адміністративного суду України, оскільки висновки ВРЮ щодо зазначених судових рішень наведені у її рішенні та використані, як обґрунтування цього рішення. А як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач наводив аргумент, що саме це стало вирішальним для ВРЮ при ухваленні оскарженого рішення.
Проте, вказаних обставин Вищий адміністративний суд України не встановив та не перевірив відповідні доводи позивача, що свідчить про необґрунтованість рішення цього суду та унеможливлює його перегляд  вищестоящою інстанцією, оскільки потребує встановлення відповідних обставин.
Крім того, рішення суду першої інстанції не містить відповіді на аргумент позивача, що рішення ВРЮ щодо нього не відповідає принципу пропорційності, який полягає у дотриманні необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Європейська Хартія про Закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року (Департамент з юридичних питань Ради Європи, Документ (98)23) передбачає таке: «У випадку невиконання суддею одного із своїх обов'язків, чітко визначених законом, він може підлягати санкції лише на підставі рішення за пропозицією, рекомендацією або згодою комітету або органу, принаймні половина складу якого  обрані судді. Справа такого судді повинна бути повністю розглянута цим органом, заслухано сторони, а суддя, справа якого розглядається, повинен мати право на представництво. Шкала застосовуваних санкцій має бути визначена суддівським законом, а застосування цих санкцій має підпорядковуватись принципу пропорційності (співрозмірності). Рішення виконавчого органу, комітету або органу, що визначає санкцію, як це передбачається законом, може підлягати оскарженню у вищій судовій інстанції» (п. 5.1 Розділу 5 «Відповідальність»).
Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції щодо відмови у позові є передчасним та необґрунтованим, оскільки він зроблений без повного з'ясування усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.
Суд дійшов висновку про необхідність скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 13 липня 2017 року та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 242, 243 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року), підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), суд
П О С Т А Н О В И В:
Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Вищого адміністративного суду України від 13 липня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Л.Л. Мороз
М.М. Гімон 
Т.О. Анцупова,
Судді Верховного Суду