П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року
м. Київ  
 
Справа № 805/1567/16-а
Провадження № 11-1438апп18 
 
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
головуючого судді-доповідача Прокопенка О. Б.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. (далі - Приватний нотаріус), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Кей-Колект», про визнання дій неправомірними, скасування рішення, скасування запису про право власності
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 5 серпня 2016 року (суддя Куденков К. О.) та Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року (судді Казначеєв Е. Г., Васильєва І. А., Жаботинська С. В.),
ВСТАНОВИЛА: 
У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до адміністративного суду з позовом, у якому просила:
- визнати неправомірними дії Приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру; 
- скасувати рішення Приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 8 квітня 2016 року, а саме права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру.
На обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що Приватним нотаріусом, зокрема, не було враховано, що Законом України від 3 квітня 2014 року 
№ 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введено заборону на звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за кредитами, виданими в іноземній валюті.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 5 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, чинній на той час.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився й апеляційний суд, що вказаний спір не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, а належить до юрисдикції місцевого загального суду та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Не погодившись із цими судовими рішеннями, ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржені ухвали судів першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_3
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 13 грудня 2018 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС, оскільки в касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення у зв'язку з порушенням правил предметної юрисдикції. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах, установлених статтею 341 КАС наведені в касаційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких міркувань.
Суди попередніх інстанцій встановили, що 22 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та позивачем укладено договори про надання споживчого кредиту № 11302919000 та № 11302899000 (далі - Кредитний договір), за умовами якого останній отримав на строк до 23 лютого 2032 року кошти у сумі 150 000 доларів США, що дорівнює 757 500 грн за курсом Національного банку України на день укладення договору, зі сплатою 12,40 % річних, та на суму 3213 грн 11 коп. зі сплатою 14,50 % річних.
З метою забезпечення виконання зобов'язань за договорами про надання споживчого кредиту між позивачем та банком було укладено договір іпотеки від 22 лютого 2008 року № 77881, в іпотеку було передано нерухомість, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка була придбана за договором купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2008 року.
За умовами договору факторингу від 12 грудня 2011 року та додатка № 1 до нього Приватне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Укрсиббанк» передало, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло на платній основі права вимоги щодо погашення заборгованості на підставі низки кредитних договорів та договорів забезпечення, у тому числі і за договором іпотеки від 22 лютого 2008 року № 77881.
На підставі договору факторингу між ПАТ «Укрсиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» укладено договір про відступлення права вимоги за певною кількістю договорів іпотеки, до переліку яких входить договір іпотеки від 22 лютого 2008 року № 77881.
ТОВ «Кей-Колект» листом від 13 січня 2014 року № 734422/КЗ повідомило позивача про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, яким поінформувало ОСОБА_3 про свій намір набути право власності на предмет іпотеки або звернути стягнення на заставлене майно шляхом його продажу від власного імені, а також запропонувало погасити заборгованість за кредитним договором.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015 року, задоволено позов ТОВ «Кей-Колект» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договорами споживчого кредиту.
8 квітня 2016 року Приватним нотаріусом прийнято рішення № 29162848 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, за ТОВ «Кей-Колект». 
Вважаючи, що відповідач порушив її права, ОСОБА_3 звернулася до суду за їх захистом.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно із частиною другою статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) у редакції, чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Ураховуючи те, що спірні правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного та іпотечного), Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про те, що цей спір є не публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 та 17 квітня, 15 травня 2018 року (справи № 826/366/16, 815/6956, 826/2691/16 відповідно).
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС у чинній редакції суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
За правилами частини першої статті 350 КАС у чинній редакції суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на викладене касаційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 5 серпня 2016 року та Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року - без змін.
Керуючись статтями 243, 341, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
2. Ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 5 серпня 2016 року та Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий суддя-доповідач | | О. Б. Прокопенко
Судді | Н. О. Антонюк | Л. М. Лобойко
| С. В. Бакуліна | Н. П. Лященко
| В. В. Британчук | Л. І. Рогач
| Д. А. Гудима | І. В. Саприкіна
| В. І. Данішевська | О. М. Ситнік
| О. С. Золотніков | О. С. Ткачук
| О. Р. Кібенко | В. Ю. Уркевич
| В. С. Князєв | О. Г. Яновська