ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року 
м. Київ

Справа №  905/1138/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля"
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2019
та на рішення Господарського суду Донецької області від 05.09.2018 
у справі № 905/1138/18
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля"
про стягнення 546 750, 56 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 ТОВ "Торгово-промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" 469 350 грн. заборгованості за поставлений товар згідно  договору № 1746-ДУ від 02.02.2015, 61 528,71 грн.  інфляційних  втрат   та 15 871,85грн. 3 % річних, а всього 546 750, 56 грн. 

Рішенням Господарського суду Донецької області від 05.09.2018 у справі  № 905/1138/18 (суддя Лейба М.О.)  позов задоволено та стягнено з відповідача на користь позивача  боргу у сумі 469 350 грн., 61 528,71 грн.   втрат внаслідок інфляції та 15 871,85 грн. 3 % річних.

Постановою  Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2019  у справі № 905/1138/18 (судді : Склярук О.І., Гетьман Р.А., Слободін М.М.) рішення Господарського суду Донецької області  від  05.09.2018  залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2019  та рішення Господарського суду Донецької області  від  05.09.2018 у справі № 905/1138/18 скасувати, прийнявши нове рішення про відмову в позові.

Не погоджуючись з оскаржуваними судовими рішеннями про задоволення заявлених позовних вимог, відповідач посилається на неврахування положень ч. 1 ст. 235 ГК України, згідно якої за порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку, таким чином судами зазначеної норми не взято до уваги та не дослідження   всіх умов договору № 1746-ДУ від 02.02.2015, а саме п. 5.9, яким визначено, зобов`язання постачальника здійснити поставку у відповідності до умов договору, специфікацій до договору забезпечуються оперативно-господарською санкцією.

Також, скаржник зазначає на порушення судами обох інстанцій вимог ч. 1 ст. 237 ГК України, якою передбачено, що підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов`язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред`явлення претензії порушнику зобов`язання. Враховуючи те, що скаржником у відносинах з позивачем застосовано  оперативно-господарську санкцію, яка не скасована у визначеному порядку, внаслідок чого   на думку відповідача відсутні підстави для задоволення позову.

У відзиві  ТОВ "Торгово-промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" просить залишити без змін оскаржувані судові рішення, як такі що прийняті з урахуванням всіх обставин справи та вимог чинного законодавства. 

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями Касаційного господарського суду  у складі Верховного Суду  від 13.02.2019 касаційну скаргу у справі    № 905/1138/18 передано колегії суддів у складі: Ткаченко Н.Г. - головуючого (доповідача), Білоуса В.В., Жукова С.В. та ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду  від 25.02.2019 призначено розгляд справи за касаційною скаргою ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля"  у порядку письмового провадження. 

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та доводи відзиву на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. 

Наведені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судових рішень відповідно до вимог ст. 311  ГПК України, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником  норм матеріального права.

Так, суд касаційної інстанції не погоджується з доводами скаржника щодо порушення судами попередніх інстанцій при вирішенні даного спору положень ч. 1 ст. 235 ГК України та ч. 1 ст. 237 ГК України, оскільки враховуючи вимоги ч. 2 ст. 235 ГК України, якою чітко визначено, що до суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Враховуючи те, що судами встановлено та як вбачається із матеріалів справи, що п. 5.9. договору поставки №1746-ДУ від 02.02.2015,  сторони погодили, що зобов`язання постачальника здійснити поставку у відповідності до умов договору, специфікацій до договору забезпечуються оперативно-господарською санкцією. Під оперативно-господарською санкцією розуміється право покупця отримати суму нарахованих штрафних санкцій, завданих невиконанням договору та збитків з сум, які підлягають сплаті постачальнику. Оперативно-господарська санкція застосовується до постачальника після того, як він не сплатив в строк, направлений на його адресу розрахунок штрафних санкцій та/або збитків, згідно умов даного договору. Про застосування оперативно-господарської санкції покупець зобов`язаний письмово повідомити постачальника. Однак умовами зазначеного договору поставки інших оперативно-господарських санкцій не передбачено, зокрема і такої оперативно-господарські санкції, як притримання оплати отриманої продукції.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, задовольняючи заявлені позовні вимоги, виходили з наступного. 

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 02.02.2015 між ТОВ "Торгово-промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" (постачальник) та ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля"  (покупець) укладено договір поставки №1746-ДУ, за умовами якого постачальник в порядку та на умовах, передбачених даним договором, зобов`язується поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення, в асортименті, кількості, у строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в даному договорі та специфікаціях, які є невід`ємними частинами до даного договору, а покупець  прийняти та оплатити поставлений товар у відповідності до умов даного договору.
Відповідно до п.2.2. договору приймання продукції здійснюється на підставі фактичних даних якості та кількості у відповідності зі звичаєм ділового обігу. Під звичаєм ділового обігу сторони розуміють перевірку дотримання постачальником умов даного договору стосовно кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та/або упаковки продукції у відповідності до Інструкції, затвердженої постановою Держарбітражу від 15.06.1965р. №П-6 зі змінами та доповненнями та Інструкції, затвердженої постановою Держарбітражу від 25.04.1966р. №П-7 зі змінами та доповненнями, в частині, що не суперечить умовам даного договору. 
Згідно п.4.1. договору, поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та у строки, узгоджені сторонами у специфікаціях до договору.
Відповідно до п.4.7. договору, датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником.
Зобов`язання постачальника вважаються виконаними з моменту передачі продукції в розпорядження покупця в узгоджене місце призначення поставки в асортименті, кількості, у строки, з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях до нього. Зобов`язання покупця вважаються виконаними з моменту прийняття та оплати поставленої продукції (п.4.8. договору).
Пунктами 5.1., 5.2., 5.3. договору передбачено, що загальна сума договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, які є невід`ємною частиною даного договору. У випадку відхилення кількості фактично поставленої продукції від узгодженої до поставки кількості, загальна вартість договору змінюється пропорційне кількості фактично поставленої продукції із розрахунку її ціни, зазначеної у відповідних специфікаціях до договору. В будь-якому разі, загальна орієнтовна сума договору не повинна перевищувати суму, еквівалентну 52 000 000 грн. з ПДВ на дату укладання договору. Ціни на продукцію, що постачається постачальником, встановлюються сторонами у відповідних специфікаціях до даного договору.
За умовами п.5.4. договору, розрахунки за продукцію, що постачається постачальником по даному договору здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку:
5.4.1. протягом 5 робочих днів з 90 календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної та документів, передбачених розділом 4 даного договору;
5.4.2. - на 210 календарний день з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної та документів, передбачених розділом 4 даного договору;
5.4.3. конкретні умови оплати за продукцію, поставлену по даному договору, будуть узгоджуватися в специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.
Із наявних у справі матеріалів вбачається, що за специфікаціями від 20.09.2016  та від 08.11.2016  сторонами   визначено найменування, кількість, ціну, умови поставки, строки поставки та оплати продукції.
Згідно специфікації від 20.09.2016 сторонами узгоджено, що постачальник постачає покупцю продукцію, загальною вартістю 337 860  грн. з ПДВ 20% у строк до 15.11.2016, а згідно специфікації від 08.11.2016  сторонами узгоджено, що позивач постачає відповідачу товар, загальною вартістю               131 490 грн. з ПДВ 20% у строк до 15.01.2017.
Умови поставки, місце призначення поставки: DDP («Інкотермс 2010») Дніпропетровська обл., м.Павлоград, вул. Тернова, б.5.
Розрахунки за продукцію, що постачається постачальником по даним специфікаціям, здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 90 календарного дня з дати поставки продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної та документів, передбачених умовами договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (п.5 специфікацій від 20.09.2016 та від 08.11.2016).
Перевіряючи дотримання кожною із сторін своїх зобов`язань судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов договору             поставки  № 1746-ДУ від 02.02.2015, згідно видаткових  накладних                          № 8, № 10, № 11 від 17.01.2017, №5, № 9 від 19.01.2017, №12 від 23.01.2017 та товарно-транспортних накладних № 256, № 258, № 259 від 17.01.2017, №253, № 257  від 19.01.2017, №260 від 23.01.2017  ТОВ "Торгово-промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" поставило, а ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" прийняло без будь-яких зауважень обумовлений товар на загальну суму  469 350 грн., проте покупець в порушення умов договору вартість отриманого товару не оплатив до цього часу, що підтверджується належними доказами та ним не заперечується. 
При цьому, суди попередніх інстанцій відхили доводи відповідача щодо ненастання строку оплати товару по договору у зв`язку з ненаданням позивачем отримання всіх товаросупровідних документів, передбачених                п. 4.3. договору, пославшись на таке. 
За ч. 2 ст. 662 ЦК України визначено, що продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до п.2.2. договору приймання продукції здійснюється на підставі фактичних даних якості та кількості у відповідності зі звичаєм ділового обігу. Під звичаєм ділового обігу сторони розуміють перевірку дотримання постачальником умов даного договору стосовно кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та/або упаковки продукції у відповідності до Інструкції, затвердженої постановою Держарбітражу від 15.06.1965р. №П-6 зі змінами та доповненнями та Інструкції, затвердженої постановою Держарбітражу від 25.04.1966р. №П-7 зі змінами та доповненнями, в частині, що не суперечить умовам даного договору. 
Згідно з п.12 Інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості» від 15.06.1965 №П-6 приймання продукції по кількості здійснюється за транспортними та супровідними документами (рахунком фактурі, специфікації, опису, упакувальним ярликам та інш.) відправника (виробника). Відсутність зазначених документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну наявність продукції і в акті вказується, які документи відсутні.
Пунктом 14 Інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості» від 25.04.1966 №П-7 передбачено, що приймання продукції по якості і комплектності здійснюється в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, основними й особливими умовами постачання, іншими обов`язковими для сторін правилами, а також по супровідним документам, що засвідчують якість і комплектність, що поставляється продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення по якості, рахунок-фактура, специфікація і т.п.). Відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла, і в акті вказується, які документи відсутні.
Таким чином, суди встановили, з урахуванням наведеного вище, що  відсутність передачі товаросупровідної документації оформлюється відповідним актом, проте в матеріалах справи відсутні докази    недотримання покупцем при прийнятті товару від позивача яких-небудь товаросупровідних документів, разом з тим, суди встановили,що  відповідач мав право, згідно п.4.4. договору, в разі поставки продукції без товаросупровідної документації, що має наслідком неможливість здійснити приймання продукції по кількості, якості, асортименту, комплектності, відмовитись від приймання цієї продукції, проте таких дій ним вчинено не було, а навпаки  прийнято поставлений товар без будь-яких зауважень. 
За таких обставин, коли відповідач в порушення умов договору поставки і специфікацій до нього, у встановленні строки не розрахувався за поставлений товар, який отриманий ним без будь-яких зауважень,  позивач вправі вимагати сплати боргу, з урахуванням відповідальності за порушення грошових зобов`язань передбаченої ч. 2 ст. 625  ЦК України в примусовому порядку, а тому  враховуючи встановлене та положення ст.ст. 525, 526, 712, 692 ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" на користь ТОВ "Торгово-промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" 469 350 грн. основної заборгованості, 61 528,71 грн. інфляційних  втрат  та  15 871,85 грн.             3 % річних.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару   (ч. 2 ст. 692 ЦК України).
За ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, враховуючи наведені вище обставини та враховуючи зазначені норми ЦК України, касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій правомірно задовольнили заявлений позов,            стягнувши з відповідача на користь позивача борг за поставлений товар у сумі 469 350 грн., втрати внаслідок інфляції у сумі 61 528,71 грн. та  3 % річних у сумі 15 871,85 грн., нарахованих згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач належним чином не виконав взятий на себе обов`язок щодо оплатити поставленої продукції, чим порушив умови договору поставки та специфікацій до нього. 

Згідно зі     ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"     суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За ст.  309 ГПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, з урахуванням вище викладеного, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2019 та рішення Господарського суду Донецької області від 05.09.2018 у справі № 905/1138/18  постановлені у відповідності до фактичних обставин, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017) покладаються на заявника касаційної скарги. 

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В : 

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" залишити без задоволення. 
 
Постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2019 та рішення Господарського суду Донецької області від 05.09.2018 у справі № 905/1138/18 залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий,суддя                                                      Ткаченко Н.Г. 
                                                                 
Судді                                                                               Білоус В.В.

                                                                                       Жуков С.В.