Постанова 
Іменем України 
 
26 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 464/10849/14-ц
провадження № 61-32392св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,               Курило В. П.
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представники позивача: Сафір Федір Олегович, Вус Андрій Петрович, Леськів Тарас Васильович, Бартків Роман Миколайович, Яцин Юрій Борисович, Гулкевич Наталія Іванівна, Деркач Юрій Юрійович, Сокуренко Наталія Вікторівна, Гнатишак ОлегВолодимирович, 
відповідач-1 - ОСОБА_13,
відповідач-2 - ОСОБА_14, 
представник відповідача-2 - ОСОБА_15
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Франківського районного суду м. Львова у складі судді Мартинишин М. О. від 12 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М. від 03 жовтня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У жовтні 2014 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_16 та ОСОБА_14 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 10 жовтня 2007 року між                                    АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_16 було укладено кредитний договір №LVKCG000000002, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 248 244,00 доларів США зі сплатою 15,00 % річних строком до 25 вересня 2032 року.
У забезпечення виконання зобов'язань між ОСОБА_14 та банком було укладено договір поруки від 10 жовтня 2007 року. Крім того, виконання зобов'язання за кредитним договором було забезпечено іпотечним договором від 12 жовтня 2007 року, за яким ОСОБА_13 передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов'язань, внаслідок чого у станом на 12 серпня 2014 року утворилась заборгованість, банк просив стягнути солідарно з відповідачів 383 917,26 доларів США, що за курсом Національного банку України від 12 серпня 2014 року становить          5 040 833 грн 60 коп., з яких: 147 929,08 доларів США- заборгованість за кредитом, 133 220,23 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 84 468,04 доларів США- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи до договору:           19,04 доларів США- штраф (фіксована частина), 18 280, 87 доларів США - штраф (процентна складова).
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2017 року  в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_16 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 774 477 грн 90 коп., яку стягнуто рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 серпня  2011 року, провадження закрито. В іншій частині позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_16, виходив з того, що дія кредитного договору була припинена 23 лютого            2011 року після завершення позасудового врегулювання спору, у зв'язку із чим наступні вимоги банку до позичальника ОСОБА_16 про стягнення сум заборгованості, відсотків, пені та інших штрафних санкцій за кредитним договором, є безпідставними. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову до поручителя ОСОБА_14 суд виходив з того, що строк виконання зобов'язань за кредитним договором настав у травні 2008 року, проте цей позов до поручителя пред'явлений у жовтні  2014 року, тобто с пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову у зв'язку з припиненням поруки. 
 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року  апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2017 року в частині закриття провадження у справі в частині позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_16 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 774 477 грн 90 коп., скасовано та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з інших підстав, виходив з того, що строк дії кредитного договору було змінено відповідно до пункту 7.1 цього договору, у зв'язку із чим банк звертався у травні 2008 року до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення всієї заборгованості достроково, а тому нарахування відсотків, пені та штрафу поза межами дії договору є безпідставним. Щодо вимог до поручителя, то суд дійшов висновку, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилася.
У жовтні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк»подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Крім того кінцевий термін повернення кредиту визначено              25 вересня 2032 року, а тому порука не припинена в частині платежів до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Також позивач зазначав, що факт отримання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може впливати на строки виконання кредитного договору.
 
Рішення судів попередніх інстанцій в частині закриття провадження у справі щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі                  1 774 477 грн 90 коп., до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).
 
Відзив до суду не надходив.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Суд установив, що 10 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_16 було укладено кредитний договір №LVKCG000000002, за умовами якого ОСОБА_13 отримав кредитні кошти у розмірі 248 244,00 доларів США, з яких                   206 870,00 доларів США на купівлю квартири та 41 374,00 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 15 % річних строком до 25 вересня 2032 року. 
Цього ж дня для забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору між банком та ОСОБА_14 було укладено договір поруки, а 12 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_16 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_17 за реєстровим № 3642, із змінами від 23 січня 2009 року, відповідно до якого іпотекодавцем передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 142,2 кв. м.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Сихівського районного суду  м. Львова від 05 лютого 2009 року у справі № 2-73/2009 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею - 142,2 кв. м., що належить ОСОБА_16 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVKCG000000002 від 10 жовтня 2007 року в розмірі 1 937 703 грн 61 коп., шляхом продажу вказаного предмета іпотеки АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_16 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Виселено ОСОБА_16 з указаної квартири зі зняттям реєстраційного обліку. 
З мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що заборгованість ОСОБА_16 станом на 05 лютого 2009 року становила 251 649,82 доларів США, з яких основний борг - 206 870,00 доларів США, відсотки -                     40 519,49 доларів США, пеня - 4 260,33 доларів США, а всього -                   251 649,82 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 04 лютого 2009 року становить 1 937 703 грн 61 коп.
Крім того, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 серпня 2011 року у справі № 2-1306/11 стягнуто з ОСОБА_16 заборгованість за кредитним договором № LVKCG0000002 від 10 жовтня 2007 року на загальну суму 1 774 477 грн 90 коп. (еквівалентно 222 924,36 доларів США, з яких: 147 929,08 доларів США заборгованості за кредитом, 73 247,32 доларів США заборгованості по сплаті процентів та 1747,96 доларів США пені.
Обґрунтовуючи позов банк посилався на неналежне виконання відповідачами своїх зобов'язань, внаслідок чого у станом на 12 серпня            2014 року утворилась заборгованість у розмірі 383 917,26 доларів США, що за курсом Національного банку України від 12 серпня 2014 року становить          5 040 833 грн 60 коп., з яких: 147 929,08 доларів США- заборгованість за кредитом, 133 220,23 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 84 468,04 доларів США- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи до договору:           19,04 доларів США- штраф (фіксована частина), 18 280, 87 доларів США - штраф (процентна складова).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Умовами спірного кредитного договору встановлено щомісячну сплату             (з 20 по 25 число кожного місяця) процентів за кредитом у розмірі 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором, який наданий до 25 вересня 2032 року.
Суд апеляційної інстанції встановив, що АТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у травні 2008 року до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
Саме такі висновки містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня             2018 року (справа № 14-154цс18).
Крім того, виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.
Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.
Згідно з пунктами 2, 4 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
Пунктом 12 цього договору поруки визначено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 5 (п'ять) років.
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (№ 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства як додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання  обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки  з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | В. М. Коротун
| В. П. Курило