ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року 
м. Київ

Справа №  910/2495/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Краснова Є.В. - головуючого, Мачульського Г.М., Кушніра І.В.,

обов'язки секретаря судового засідання за дорученням головуючого судді здійснюються помічником судді - Павлик І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 у справі 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", за участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "Гілберт", про розірвання договору поруки,

за участю представників:
позивача - Васів Ю.М., адвокат;
відповідача - Опанасик В.В., адвокат;
третьої особи - не з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У березні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг" (далі - ТОВ "Імперія Холдінг") звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк"), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Гілберт" (далі - ТОВ "Гілберт"), в якому просило розірвати з 22.11.2016 договір поруки від 17.11.2016 № 4Г14387И/П (далі - договір поруки), укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "Імперія Холдінг".

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ТОВ "Імперія Холдінг" як поручитель виконало зобов'язання ТОВ "Гілберт" із погашення заборгованості за кредитними договорами, проте ПАТ КБ "Приватбанк" не передало йому документи, які підтверджують обов'язки боржника, що є істотним порушенням відповідачем договірних зобов'язань та призвело до суттєвого погіршення фінансово-майнового становища позивача. 

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. 17.11.2016 між ТОВ "Імперія Холдінг" (поручитель) та ПАТ КБ "Приватбанк" (кредитор) було укладено договір поруки № 4Г14387И/П (далі - договір поруки) предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ "Гілберт" (боржник) своїх зобов'язань за:

- кредитним договором від 24.12.2014 № 4Г14388И із повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та у терміни відповідно до кредитного договору-1; 
- кредитним договором від 19.12.2014 № 4Г14387И із повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та у терміни відповідно до кредитного договору - 2; 
- кредитним договором від 18.03.2016 № 4Г16003И із повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та у терміни відповідно до кредитного договору - 3.

2.2. Згідно з пунктом 4 договору поруки у разі невиконання боржником зобов'язань за кредитними договорами, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та у терміни відповідно до кредитного договору.

2.3. До поручителя, який виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять усі права кредитора за кредитним договором і договором застави, укладеним у цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання (пункт 8 договору поруки).

2.4. Пунктом 10 договору поруки кредитор зобов'язався у разі виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

2.5. На виконання умов договору поруки, 18.11.2016 позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 679 731 937,93 грн з призначенням платежів: виконання зобов'язань по кредитним договорам від 24.12.2014 № 4Г14388И, від 19.12.2014 № 4Г14387И та від 18.03.2016 №  4Г16003И.

3. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 (суддя            Борисенко І.І.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2018 (колегія суддів: Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., Руденко М.А.), у задоволенні позову відмовлено.

3.2. Рішення мотивовані недоведенням позивачем, що невиконання відповідачем зобов'язань із передачі копій документів на підтвердження обов'язків боржника за кредитними договорами значною мірою позбавило його того, на що він розраховував під час укладення спірного договору поруки. Також суди виходили із того, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено виконання ним як поручителем зобов'язань боржника за кредитними договорами у повному обсязі, що могло би бути підставою для переходу до нього прав кредитора.

4. Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги

4.1. У касаційній скарзі ТОВ "Імперія Холдінг" посилається на порушення судами попередніх інстанцій приписів статей 509, 522, 525, 626, 627, 638, 650, 651, 652, 653 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та просить скасувати оскаржувані судові рішення і постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

5.1. Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надійшло.

6. Позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

6.1. Відповідно до частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.2. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з'явилися у судове засідання, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд у межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи, викладені у касаційних скаргах, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

6.3. Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

6.4. Статтею 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

6.5. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

6.6. За змістом частин 1, 2 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

6.7. Відповідно до положень статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 

6.8. Згідно з частинами 1, 2 статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, а кредитор після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. 
Правовий аналіз положень частин 1, 2 статті 556 ЦК України дає підстави для висновку, що наслідки, передбачені у цій нормі, настають лише у разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. 
6.9. Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не призводить до переходу до нього прав кредитора за цим договором.
6.10. Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15, від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15 та постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №  910/21148 /17, від 05.07.2018 у справі № 910/20312/17, від 28.08.2018 у справі № 910/20932/17 та від 16.10.2018 у справі №  910/3568/18.
6.11. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем належними і допустимими доказами не доведено, що сума сплаченої ним заборгованості відповідає повній сумі заборгованості боржника за кредитними договорами від 24.12.2014 № 4Г14388И, від 19.12.2014 № 4Г14387И та від 18.03.2016 №  4Г16003И, наявній на дату погашення. 
6.12. За таких обставин, суди правильно виходили з того, що позивачем не доведено, що ним, як поручителем, виконано зобов'язання боржника за вищевказаними кредитними договорами у повному обсязі, що могло би бути підставою для переходу до нього прав кредитора.

6.13. Відповідно до вимог статті 188 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

6.14. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частині 1 статті 651 ЦК України).

6.15. Сторони у спірному договорі поруки обумовили, що дострокове розірвання цього договору здійснюється за їх письмовою згодою (пункт 14 договору поруки). 

6.16. Згідно з частиною 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

6.17. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Надавши належну правову оцінку умовам спірного договору поруки та обставинам, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суди попередніх інстанцій правильно встановили та виходили з того, що недоведення позивачем того, що невиконання відповідачем зобов'язань із передачі копій документів на підтвердження обов'язків боржника за кредитними договорами свідчить про істотність порушення відповідачем умов договору у розумінні положень частини 2 статті 651 ЦК України, а також значною мірою позбавило його того, на що він розраховував під час укладення спірного договору поруки.

При цьому судом апеляційної інстанції правильно зазначено про те, що вимога про розірвання договору з конкретної дати (22.11.2016), яка минула до звернення з позовом, не відповідає положенням частини 5 статті 188 ГК України, згідно з якою договір вважається розірваним з дня набрання чинності рішенням суду. 

7.2. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги позивача про те, що дії відповідача щодо ненадання документів, які підтверджують обов'язки боржника, істотно порушують умови спірного договору поруки, що спричинило майнову шкоду позивачу в сумі 679 731 937,93 грн, відхиляються колегією суддів, оскільки зводяться до переоцінки доказів, встановлення інших обставин, ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, що не входить до визначених статтею 300 ГПК України меж перегляду справи судом касаційної інстанції.
7.3. Звертаючись із касаційною скаргою, ТОВ "Імперія Холдінг" не доведено неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права та не спростовано висновків судів про відсутність правових підстав для задоволення його позовних вимог. 

7.4. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

7.5. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

7.6. За таких обставин, оскільки фундаментальних порушень не встановлено, оскаржувані рішення та постанову у справі прийнято із додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

8. Судові витрати

8.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду

ПОСТАНОВИВ:

1.  Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг" залишити без задоволення.

2.  Постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 у справі №  910/2495/18 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Є. Краснов

Суддя                                                                                                    Г. Мачульський

Суддя                                                                                                    І. Кушнір