Постанова
Іменем України
12 грудня 2018 року 
 
м. Київ
справа № 760/9191/15-ц
провадження № 61-3704св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,                 Усика Г. І.,
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В., 
ВСТАНОВИВ:
У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів у порядку регресу.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбі з 08 червня 2001 року. За час шлюбу у 2005 році сторонами придбано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.
15 травня 2005 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_6 договір позики.
25 травня 2005 року між позивачем та Акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») укладено договір кредиту                                  № 038/08-176к для придбання нерухомого майна, а саме, зазначеної трьохкімнатної квартири. 
25 травня 2005 року для оплати вартості ремонту квартири та придбання меблів та побутової техніки між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк» укладено в інтересах сім'ї другий договір про надання невідновлювальної кредитної лінії                             № 038/08-178к. Цього ж дня укладено ще два договори. Перший - іпотечний договір № 038/08-216і між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк», другий - договір поруки № 038/08-103п між АКБ «Укрсоцбанк», позивачем та відповідачем.
За час шлюбу 14 травня 2007 року укладено ще один договір кредиту між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк» № 08-038/245, а також договір іпотеки                  № 02-038/460 між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк».
 
Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 01 березня 2011 року шлюб розірвано.
З дати розірвання шлюбу, а саме, з 01 березня 2011 року по 18 грудня 2014 року, позивач власними коштами сплатив банку залишок боргу за кредитним договором від 14 травня 2007 року. 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 серпня 2012 року стягнуто на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в сумі 40 000,00 доларів США.
Рішенням Солом'янського районного суду від 15 лютого 2013 року визнано за ОСОБА_5 та за ОСОБА_3 право власності за кожним по 1/2 частини квартири. Вирішено питання щодо інших речей, визнано особистим зобов'язанням ОСОБА_3 зобов'язання позичальника за кредитними договорами від 14 травня 2007 року та від 25 травня 2005 року. 
Грошові кошти, які ним сплачувались після розірвання шлюбу згідно з кредитними договорами № 038/08-176к від 25 травня 2005 року, 038/08-178к від 25 травня 2005 року, 08-038/245 від 14 травня 2007 року не були предметом розгляду цивільної справи про поділ майна.
Згідно з заявою від 10 квітня 2013 року станом на вказану дату позивач остаточно розрахувався з ОСОБА_6
Таким чином, після розірвання шлюбу позивачем сплачено залишок заборгованості за вказаними кредитними договорами і договором позики, тому з урахуванням положень статті 544 ЦК України, статей 57, 65 СК України відповідач має сплатити 1/2 частину вказаних грошових коштів.
У позові, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частину грошових коштів, сплачених ОСОБА_3 ОСОБА_6 у рахунок погашення боргу подружжя у розмірі 20 000,00 доларів США у порядку регресу, стягнути з            ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частину грошових коштів, сплачених згідно з кредитним договором № 038/08-176к від 25 травня                  2005 року у розмірі 16 179,06 доларів США у порядку регресу, стягнути з             ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частину грошових коштів сплачених згідно з кредитним договором №038/08-178к від 25 травня                 2005 року у розмірі 1 048,60 доларів США у порядку регресу, стягнути з              ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частину грошових коштів, сплачених згідно з кредитним договором № 08-038/245 від 14 травня 2007 року у розмірі 16 693,32 доларів США у порядку регресу.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3              1/2 частину грошових коштів, сплачених ОСОБА_3 ОСОБА_6 у рахунок погашення боргу подружжя у розмірі 20 000,00 доларів США у порядку регресу. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частину грошових коштів, сплачених згідно з кредитним договором № 038/08-176к від 25 травня 2005 року, укладеного між ОСОБА_3 та АКБ «Укрсоцбанк» у розмірі 16 179,06 доларів США у порядку регресу. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частину грошових коштів, сплачених згідно з кредитним договором № 038/08-178к від 25 травня 2005 року, укладеного між               ОСОБА_3 та АКБ «Укрсоцбанк» у розмірі 1 048,60 доларів США у порядку регресу. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частину грошових коштів, сплачених згідно з кредитним договором № 08-038/245 від            14 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та АКБ «Укрсоцбанк» у розмірі 16 693,32 доларів США у порядку регресу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем сплачено борги подружжя після розірвання шлюбу особистими коштами, тому відповідач має сплатити позивачу 1/2 частину грошових коштів, сплачених позивачем після розірвання шлюбу. Крім того, суд зробив висновок, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки доведено обставини, на які позивач посилався при зверненні до суду з вказаним позовом.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів, що грошові кошти у розмірі 45 000,00 доларів США, одержані у              ОСОБА_6, використані в інтересах сім'ї. Рішенням Солом'янського районного суду від 15 лютого 2013 року при поділі спільного майна подружжя враховано оплату боргів подружжя після розірвання шлюбу та залишок боргу за кредитними договорами.
У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
18 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3
У січні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
03 грудня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції неправильно обґрунтував своє рішення посиланням на рішення судів про поділ майна, оскільки грошові кошти, які сплачувались позивачем після розірвання шлюбу згідно з кредитними договорами від 25 травня 2005 року № 038/08-176к, від            25 травня 2005 року 038/08-178к, від 14 травня 2005 року 08/038-245, укладених між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк», не були предметом розгляду цивільної справи про розподіл майна.
Сплативши за кредитними договорами і за договором позики грошові кошти, позивач отримав право на регресну вимогу, передбачену статтею 544 ЦК України, тому суд неправильно не застосував положення вказаної статті. 
Суд апеляційної інстанції не встановив характер правовідносин сторін, підстави заявлених ними вимог, факти, які підлягали встановленню, не дав оцінки поданим сторонами доказам з дотриманням принципу допустимості, та не обґрунтував доведеність певних установлених ними фактів.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з огляду на таке.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 08 червня 2001 року по 01 березня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 березня 2011 року.
15 травня 2005 року позивач уклав з ОСОБА_6 договір позики.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 серпня 2012 року стягнено на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики у сумі 40 000,00 доларів США.
Згідно з заявою від 10 квітня 2013 року станом на вказану дату позивач остаточно розрахувався з ОСОБА_6
Під час шлюбу у 2005 році сторонами придбано квартиру, на придбання та ремонт якої та на придбання меблів та побутової техніки, позивачем в інтересах сім'ї укладено три кредитних договори від 25 травня 2005 року № 038/08-176к, від 25 травня 2005 року № 038/08-178к, від 14 травня 2007 року № 08/038-245.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції виходив з такого. 
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2013 року позов ОСОБА_5 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 та за ОСОБА_3 право власності за кожним на                  1/2 частину квартири. Виділено ОСОБА_5 та визнано за нею право власності на меблі для дитячої кімнати «Флеш»; виділено ОСОБА_3 та визнано за ним право власності на автомобіль марки «Toyota Camry 2.4 I», меблі та побутову техніку, які знаходяться у кухні, меблі у ванній кімнаті, меблі у прихожій, меблі у спальній кімнаті, меблі та побутову техніку у коридорі і гардеробній. Визнано особистим зобов'язанням ОСОБА_3 обов'язки позичальника за кредитними договорами № 08-038/245 від 14 травня 2007 року та № 038/08-176к від                     25 травня 2005 року, укладеними з АКБ «Укрсоцбанк». В іншій частині позову відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині збільшення частки ОСОБА_5 у спільному майні подружжя і відмовлено в позові щодо поділу спільних зобов'язань та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з               ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 компенсацію розміру частки у спільному майні подружжя у сумі 66 454,77 грн та 1/2 частину спільних боргових зобов'язань у сумі 180 000,00 грн, а всього 246 454,77 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано. Рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з                   ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 спільних боргових зобов'язань в сумі                      180 000,00 грн скасовано, в цій частині залишено в силі рішення суду першої інстанції. 
Рішення апеляційного суду в частині визначення розміру компенсації за переотриману частку в майні скасовано, справу в цій частині направлено на новий апеляційний розгляд. В іншій частині вказані рішення залишені без змін. 
Верховний Суд, перевіряючи доводи касаційної скарги, зауважує, що апеляційний суд помилкового вважав, що спір у частині сплати кредитної заборгованості після розірвання шлюбу та залишку заборгованості за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_3 вирішено судом. 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від              15 лютого 2013 року залишено без змін в частині визначення розміру компенсації за переотриману частку в майні.
Водночас апеляційний суд зазначив, що кредитні зобов'язання надалі погашалися після подачі позову до суду, уточнених позовних вимог щодо стягнення компенсації розміру частки у спільному майні подружжя позивачем подано не було. Тому, враховуючи положення статті 544 ЦК України, позивач не позбавлений права пред'явлення таких вимог в окремому провадженні, після погашення боргу. 
З огляду на зазначене, Верховний Суд не погоджується з висновком про те, що при поділі спільного майна подружжя враховано оплату боргів подружжя після розірвання шлюбу та залишок боргу за кредитними договорами. 
Відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.
За змістом вказаної норми право зворотної вимоги одного із солідарних боржників до інших виникає, коли такий боржник погасив борг повністю.
Згідно з частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.
Верховний Суд виходить з того, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте, зокрема набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Верховний Суд виходить з того, що висновок апеляційного суду про  врахування сплату боргів подружжя після розірвання шлюбу та залишок заборгованості за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_3 під час розгляду судами справи про поділ майна подружжя, свідчить, що суд апеляційної інстанції не переглянув законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.  
Відповідно до пункту 1 частини третьої, чистини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції, а суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, не оцінив усі докази в їх сукупності, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не можна визнати законним й обґрунтованими. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                             В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                          В. О. Кузнєцов
                                                                                                                      А.С. Олійник
                                                                                                                      О.В. Ступак
                                                                                                                      Г.І. Усик