П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 листопада 2018 року
м. Київ
 
Справа № 800/221/17 (П/9901/202/18)
Провадження № 11-716асі18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Золотнікова О. С., 
суддів Антонюк Н. О., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
за участю секретаря судового засідання – Мамонової І. В.,
 
учасники справи:
представник позивача – Козій Д. О.,
представник відповідача – Білопольська Н. А.,
 
розглянула в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (судді Олендер І. Я., Бившева Л. І., Гончарова І. А., Шипуліна Т. М, Ханова Р. Ф.) від 07 травня 2018 року у справі № 800/221/17 (П/9901/202/18) за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі – ВККС, Комісія) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання незаконними дій і зобов`язання вчинити дії та
ВСТАНОВИЛА:
26 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВККС, у якому просила:
- визнати незаконним та скасувати рішення Комісії від 15 травня 2017 року № 73/вс-17 про визнання кандидата ОСОБА_1 такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду (далі – рішення № 73/вс-17, оскаржуване рішення);
- визнати незаконними дії відповідача щодо врахування рішення № 73/вс-17;
- зобов`язати ВККС дозволити позивачу як кандидату продовжити участь у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. 
На обґрунтування позову  ОСОБА_1 зазначила, що оскаржуване рішення відповідача підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 4 частини третьої статті 88 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон № 1402-VIII). Склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити через наявність у них конфлікту інтересів щодо позивача. Крім того, Комісія порушила процедуру прийняття оскаржуваного рішення, передбачену частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII, оскільки вона повинна була призначити засідання в пленарному складі, за результатами якого мала б право ухвалювати рішення про підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді. Натомість 15 травня 2017 року колегією у складі трьох членів ВККС з позивачем проведено співбесіду, за результатами якої прийнято оскаржуване рішення. До того ж рішення № 73/вс-17 ухвалено при неповному з`ясуванні та дослідженні наданих кандидатом документів та пояснень. Крім того, це рішення не містить законних підстав та належних мотивів, на основі яких Комісія дійшла висновку про невідповідність ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності. 
До набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України (далі – КАС України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі – Закон № 2147-VIII) та припинення діяльності Вищого адміністративного суду України розгляд адміністративного позову ОСОБА_1 цим судом не закінчено.
Відповідно до підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України та на підставі Закону № 2147-VIII справу за адміністративним позовом  ОСОБА_1 передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, суддя якого ухвалою від 15 січня 2018 року прийняв цю справу допровадження.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 07 травня 2018 року у задоволенні позову відмовив.
Не погодившись із постановленим у справі судовим рішенням, позивач в апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а також вимоги рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якого суд повинен дати відповідь на кожний аргумент, викладений у позові та в поясненнях позивача.
Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції: 
- не з`ясував обставин щодо наявності конфлікту інтересів між ОСОБА_1 та членами ВККС, які 15 травня 2017 року прийняли оскаржуване рішення. На думку ОСОБА_1 , вся колегія ВККС мала упереджене ставлення до неї, внаслідок чого було порушено її право на справедливий розгляд справи; 
- не застосував норму частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII, внаслідок чого дійшов висновку про прийняття оскаржуваного рішення повноважним складом Комісії. На переконання позивача, ВККС у складі трьох її членів, розглянувши питання про проведення співбесіди за результатами дослідження досьє кандидатів на зайняття вакантних посад суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в межах процедури конкурсу, оголошеного ВККС 07 листопада 2016 року, повинна була оголосити перерву та відповідно до абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII внести на розгляд Комісії у пленарному складі питання про підтвердження здатності кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; 
- проігнорував той факт, що фактично єдиною підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення стало врахування положень висновку Громадської ради доброчесності (далі – ГРД) від 05 травня 2017 року про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, тому рішення № 73/вс-17 було прийнято без урахування поданих позивачем документів, пояснень під час співбесіди та результатів складання іспитів;
- не дослідив належним чином наявних у матеріалах справи висновків експертиз щодо незаконного та необґрунтованого посилання в оскаржуваному рішенні на відеозапис на каналі YouTube про видалення журналістів із залу судового засідання;
- не вказав на незаконне положення оскаржуваного рішення про те, що ОСОБА_1 належним чином не зазначила інформації про її автомобілі;
- відмовив у задоволенні заяв представника позивача про відвід суддів, унаслідок чого було порушено право ОСОБА_1 на розгляд її справи належним складом суду.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 травня 2018 року й ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
У відзиві на апеляційну скаргу ВККС заперечує проти вимог скаржника й зазначає, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив рішення в цій справі з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи є суб`єктивними оціночними судженнями позивача стосовно діяльності Комісії в процесі кваліфікаційного оцінювання у межах конкурсу до Верховного Суду. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених у ній підстав. 
Представник відповідача просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника позивача та представника відповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані на противагу їм аргументи представника ВККС, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення й не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до ухвалення незаконного судового рішення. 
Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_1 з 1999 року обіймає посаду судді, а з 2012 року є суддею Вищого господарського суду України.
ВККС рішенням від 07 листопада 2016 року № 145/зп-16 оголосила конкурс на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду.
ОСОБА_1 звернулася до ВККС із заявою про проведення стосовно неї кваліфікаційного оцінювання для участі в конкурсі на посаду судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду за спеціальною процедурою призначення.
Рішенням Комісії від 13 грудня 2016 року ОСОБА_1 було допущено до участі в конкурсі.
За рішенням ВККС від 11 січня 2017 року № 2/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 653 кандидатів, допущених до участі в конкурсі на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, в тому числі й ОСОБА_1 .
Рішенням ВККС від 08 лютого 2017 року ОСОБА_1 допущено до проходження кваліфікаційного оцінювання для участі в конкурсі на посаду судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду як особу, яка має стаж роботи на посаді судді згідно з вимогами, передбаченими пунктом 1 частини першої статті 38 Закону № 1402-VIII.
За результатами першого етапу кваліфікаційного оцінювання «Складення іспиту» у межах процедури конкурсу до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 отримала 174,5 бала та за рішенням ВККС від 29 березня 2017 року № 23/зп-17 допущена до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
05 травня 2017 року ГРД затвердила висновок про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, в якому зазначено, що:
- протягом своєї професійної кар`єри на посаді судді ОСОБА_1 неодноразово згадувалась засобами масової інформації у контексті публічних конфліктів, більшість з яких пов`язані з її професійною діяльністю. Найбільш резонансними з публічних конфліктів були справи щодо: передачі приватній компанії земельної ділянки військової частини в Біличанському лісі; будівництва біля стін собору Софії Київської, що викликало занепокоєння міжнародної організації ЮНЕСКО; передачі приватній компанії земельної ділянки громади міста Харкова без законних на те підстав;
- суддя повинен не допускати порушень норм етики й уникати поведінки, яка може видатися неетичною, проте за наявною інформацією ОСОБА_1 під час здійснення своєї професійної діяльності у приміщенні суду в грубій формі вказала журналісту покинути зал судового засідання;
- ОСОБА_1 не вжила заходів для публічного спростування версії злочину, жертвою якого вона стала, у зв`язку із чим опинилася у центрі конфлікту, пов`язаного з електронним декларуванням, оскільки голова Ради суддів України ОСОБА_2 використала цей факт для дискредитації електронного декларування, публічно заявивши, що саме з е-декларацій крадії дізнаються, яке майно та кошти можна викрасти у суддів;
- на розгляді ОСОБА_1 перебували судові провадження, пов`язані з інтересами міністра внутрішніх справ України ОСОБА_3 ;
- спосіб життя ОСОБА_1 не відповідає задекларованим доходам. У майновій декларації позивача за 2016 рік відображено у власності та користуванні сім`ї нерухоме майно (житлового призначення) загальною площею 827 кв. м, утримання якого має поглинати більшу частину доходів сім`ї; у 2011 році набуто право власності на квартиру площею 379 кв. м орієнтовною вартістю в межах 325–500 тис. доларів США та автомобіль Mersedes Benz E 250, 2011 року випуску, орієнтовною вартістю у 2011 році 60 тис. доларів США;
- декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру не містять повної інформації: щодо володіння автомобілем Mersedes Benz С 200, 2002 року випуску, та операцій з ним, що має ознаки продажу без відображення доходу від такої операції; щодо корпоративних прав сина, з яким проживає однією сім`єю; щодо користування майном (домоволодінням), яке належить іншій фізичній особі;
- Департамент спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42013110000001050 за підозрою колишнього голови Вищого господарського суду України, його заступника (нині суддя Вищого господарського суду України) та колишнього головного спеціаліста канцелярії (на правах відділу) управління документального забезпечення Вищого господарського суду України у вчиненні злочинів проти правосуддя – втручання в діяльність судових органів та незаконне втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду, тобто у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 376, частиною другою статті 376-1 Кримінального кодексу України. У процесі досудового розслідування були встановленні факти здійснення тиску на суддів Вищого господарського суду України, систематичного втручання у діяльність суддів та процес здійснення правосуддя. При цьому таке втручання здійснювалося організаторами злочину у винятково цинічний та зухвалий спосіб – шляхом підкорення собі органу суддівського самоврядування. Кандидата ОСОБА_1 не віднесено слідством до групи суддів Вищого господарського суду України, на яких здійснювався розподіл справ з порушенням порядку, встановленого законом, однак масовий характер порушень свідчить про те, що їй було відомо про існуючу практику і вона не вчиняла активних дій з метою їх недопущення чи припинення.
ОСОБА_1 під час співбесіди надала Комісії пояснення щодо невмотивованості та необґрунтованості висновку ГРД, а саме: 
- ГРД не взяла до уваги під час підготовки висновку поданих нею документів щодо законності доходів та майна. Законність походження доходів та майна у неї та її родини підтверджується довідкою від 10 вересня 2015 року про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», та документами, які є у її розпорядженні та які вона надавала ГРД;
- спілкування із журналістом не виходило за межі етичної поведінки судді. Звернення до журналіста не містило будь-яких образливих висловлювань, зумовлено було поведінкою особи, до якої вона зверталась, об`єктивними обставинами щодо розгляду справи, яка мала резонансний характер.
Комісія у своєму рішенні від 15 травня 2017 року № 73/вс-17 оцінила пояснення ОСОБА_1 як такі, що не повною мірою спростовують висновок ГРД, не узгоджуються з положеннями законодавства, а також свідчать про недотримання правил суддівської етики та основоположних принципів поведінки суддів. Невідповідність поведінки ОСОБА_1 вимогам законодавства у сфері запобігання корупції дає підстави вважати, що кандидат ОСОБА_1 не доклала всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини її поведінка була бездоганною, та не вжила належних і достатніх заходів для того, щоб бути обізнаною про свої майнові інтереси та антикорупційні обов`язки. Зміст наданих ОСОБА_1 пояснень свідчить про відсутність прагнення демонструвати поведінку, бездоганну навіть з погляду стороннього спостерігача, та несприйняття нею повною мірою фундаментальних принципів доброчесності судді.
Підставою для такого висновку стали:
- окремі обставини, що свідчать про демонстрацію кандидатом як суддею поведінки, яка не відповідає загальним правилам Кодексу суддівської етики, затвердженого рішенням XI (чергового) з`їзду суддів України від 22 лютого 2013 року;
- невнесення кандидатом як суб`єктом декларування у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2008–2010 роки відомостей про автомобіль Mersedes Benz С 200, 2008 року випуску, що перебував у приватній власності, про що не надано спростувань і пояснень;
- відсутність у декларації 2013 року відомостей про отримання доходу від дій, які мають ознаки відчуження автомобіля Mersedes Benz С 200, 2002 року випуску (перереєстрація на нового власника на підставі довідки-рахунку), що є підставою для обґрунтованого сумніву в достовірності відомостей, зазначених кандидатом у декларації доброчесності судді, та викликає сумнів у дотриманні вимог законодавства у сфері запобігання корупції.
Не погодившись із оцінкою зазначених обставин, з висновками, зробленими на підставі цих обставин, і рішенням ВККС, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що оскаржуване рішення ВККС відповідає вимогам, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, зокрема його прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, пропорційно та з дотриманням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим цей висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу. За частиною другою цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною другою статті 2 КАС України визначено перелік критеріїв, на відповідність яким суд повинен перевірити рішення (дії, бездіяльність) суб`єкта владних повноважень у справах про їх оскарження.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 4 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачено утворення Верховного Суду, судді якого призначаються за результатами конкурсу, проведеного відповідно до цього Закону.
Згідно із частиною першою статті 79 Закону № 1402-VIII конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу. 
Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді затверджується ВККС (частина друга статті 79 Закону № 1402-VIII).
Частиною дев`ятою статті 79 Закону № 1402-VIII передбачено, що Комісія проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційного суду чи суддів Верховного Суду на основі рейтингу учасників за результатами кваліфікаційного оцінювання.
Відповідно до частини першої статті 81 Закону № 1402-VIII спеціальною процедурою призначення на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду для цілей цього Закону вважається процедура призначення на посаду судді відповідного суду осіб, які відповідають одній з вимог, визначених частиною першою чи другою статті 33, частиною першою статті 38 цього Закону відповідно.
За змістом пункту 3 частини п`ятої статті 81 Закону № 1402-VIII у межах цієї спеціальної процедури Комісія, окрім іншого, проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду, який успішно пройшов спеціальну перевірку.
Відповідно до частини першої статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
Критеріями кваліфікаційного оцінювання за частиною другою статті 83 Закону № 1402-VIII є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
Відповідно до частини п`ятої статті 83 Закону № 1402-VIII порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.
Згідно із частиною першою статті 85 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.
За змістом пункту 4 частини п`ятої статті 81 Закону № 1402-VIII ВККС за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду ухвалює рішення про підтвердження або непідтвердження здатності такого кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді та визначає його рейтинг для участі в конкурсі.
Відповідно до пункту 16 розділу ІІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (додаток до рішення Комісії від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16; далі – Положення № 143/зп-16) дослідження досьє полягає у систематизації, аналізі, зборі, уточненні даних досьє судді (кандидата на посаду судді) з метою визначення попередніх показників критеріїв кваліфікаційного оцінювання.
Пунктом 18 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 передбачено, що за результатами дослідження досьє доповідач готує доповідь. У доповіді зазначаються, зокрема, встановлені у ході дослідження показники відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання, а також пропозиції щодо дослідження досьє.
Відповідно до пункту 19 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє та складається з таких етапів: оголошення доповіді за результатами дослідження досьє; надання судді (кандидату на посаду судді) можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з суддею (кандидатом на посаду судді) показників, оцінювання яких потребує уточнення, з метою прийняття остаточного рішення щодо підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідності судді займаній посаді.
За пунктом 20 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 під час співбесіди обов`язковому обговоренню із суддею (кандидатом) підлягають дані щодо його відповідності критеріям професійної етики та доброчесності.
Частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII установлено, що ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Якщо ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то ВККС може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише в разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.
Відповідно до частини другої статті 88 Закону № 1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.
Разом з тим частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII передбачено, що рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання – якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
У частині третій статті 94 Закону № 1402-VIII зазначено, що організаційними формами діяльності ВККС є засідання у складі колегій, палат або у пленарному складі Комісії – залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом Комісії.
Колегія ВККС формується не менше ніж з трьох членів Комісії (частина четверта статті 94 Закону № 1402-VIII).
Відповідно до частини четвертої статті 101 Закону № 1402-VIII палати та колегії ВККС ухвалюють свої рішення від імені Комісії, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу.
За змістом пункту 6.2 розділу VI Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, затвердженого рішенням Комісії від 02 листопада 2016 року № 141/зп-16, Комісія ухвалює рішення про призначення кваліфікаційного оцінювання кандидатів, у якому зазначає, зокрема, склад колегії Комісії, які будуть проводити оцінювання.
Відповідно до пункту 3 розділу І Положення № 143/зп-16 кваліфікаційне оцінювання проводиться Комісією у складі, визначеному рішенням Комісії.
Рішенням ВККС від 05 квітня 2017 року № 29/зп-17 у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визначено такий склад колегії Комісії: Заріцька А. О., Тітов Ю. Г., Щотка С. О.
Оскільки частина перша статті 88 Закону № 1402-VIII установлює імперативний порядок лише для підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді в разі наявності негативного висновку ГРД, Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме для ухвалення такого остаточного рішення необхідно проведення пленарного засідання ВККС та прийняття його не менше ніж одинадцятьма її членами.
Натомість рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді ухвалюється колегією Комісії у складі, визначеному її рішенням для відповідного кваліфікаційного оцінювання, незалежно від наявності чи відсутності висновку ГРД.
Таким чином, твердження позивача щодо порушення процедури прийняття оскаржуваного рішення ВККС не можна визнати обґрунтованими.
Як на підставу для скасування рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду Данилова М. В. посилається на порушення свого права на справедливий розгляд справи у зв`язку з тим, що оскаржуване рішення ВККС було прийнято у складі її членів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які не мали повноважень через конфлікт інтересів з позивачем.
Проте Велика Палата Верховного Суду не може погодитися з такими доводами позивача.
Відповідно до частин першої та другої статті 100 Закону № 1402-VIII член ВККС не має права брати участь у розгляді питання та ухваленні рішення і підлягає відводу (самовідводу), якщо наявні дані про конфлікт інтересів або обставини, що викликають сумнів у його безсторонності. За наявності таких обставин член ВККС повинен заявити самовідвід. Із тих самих підстав відвід члену Комісії можуть заявити особи, щодо яких або за поданням яких розглядається питання.
Відвід має бути вмотивованим і поданим до початку розгляду питання у формі письмової заяви. Головуючий на засіданні зобов`язаний ознайомити із заявою про відвід члена Комісії, якому заявлено відвід.
У статті 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі – Закон № 1700-VII) наведено визначення конфлікту інтересів, який проявляється у потенційному та реальному конфлікті інтересів.
Згідно із частиною другою статті 35 Закону № 1700-VII у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом. Про конфлікт інтересів такої особи може заявити будь-який інший член відповідного колегіального органу або учасник засідання, якого безпосередньо стосується питання, що розглядається. Заява про конфлікт інтересів члена колегіального органу заноситься в протокол засідання колегіального органу. У разі якщо неучасть особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу, у прийнятті рішень цим органом призведе до втрати правомочності цього органу, участь такої особи у прийнятті рішень має здійснюватися під зовнішнім контролем. Рішення про здійснення зовнішнього контролю приймається відповідним колегіальним органом.
Матеріалами справи установлено, що ОСОБА_1 не скористалася гарантованим статтею 100 Закону № 1402-VIII та статтею 35 Закону № 1700-VII правом заявити відвід членам Комісії або подати заяву про конфлікт інтересів до початку проведення засідання ВККС, за результатами якого було прийнято оскаржуване рішення.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду України погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за відсутності об`єктивних та достатніх доказів про наявність потенційного чи реального конфлікту інтересів у членів Комісії, які не заявляли про наявність такого перед проведенням співбесіди з позивачем, як не зробила цього і сама ОСОБА_1 , немає підстав стверджувати, що вони припустились порушень Закону № 1700-VII щодо врегулювання конфлікту інтересів.
Отже, є безпідставними та необґрунтованими твердження позивача про те, що склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити через наявність у членів Комісії конфлікту інтересів.
Відповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності оцінюється Комісією за показниками, визначеними у розділі ІІ Положення № 143/зп-16, прийнятого на виконання вимог частини п`ятої статті 83 Закону № 1402.
Пунктом 4 глави 6 розділу ІІ Положення № 143/зп-16 встановлено, що рішення про підтвердження здатності здійснювати правосуддя суддею у відповідному суді ухвалюється у випадку отримання ним мінімально допустимих і більших балів за результатами іспиту та оцінювання критеріїв особистої і соціальної компетентності, а також бала, більшого за 0, за результатами оцінювання критерію професійної етики чи критерію доброчесності.
За змістом пунктів 5.2, 5.3 глави 6 розділу ІІ Положення № 143/зп-16 критерії професійної етики та доброчесності оцінюються у 0 балів за наявності доказів невідповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам професійної етики та/або вимогам доброчесності відповідно.
Пунктами 1 та 2 глави 6 розділу ІІ цього Положення передбачено, що встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. Показники відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та в сукупності.
Дослідження досьє та проведення співбесіди як один з етапів кваліфікаційного оцінювання має на меті, окрім іншого, встановити відповідність кандидата на посаду судді критеріям професійної етики та доброчесності. Тобто в цьому випадку встановлено легітимну мету дій ВККС. 
У межах процедури кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді, з урахуванням мети і завдань його проведення, обов`язком (повноваженням) ВККС є з`ясування й оцінка усіх аспектів життя і діяльності такого кандидата не лише професійного характеру, але й морально-етичного. Щодо останнього, то Комісія з огляду на свій правовий статус повинна визначити, чи відповідає поведінка судді/кандидата на посаду судді основоположним принципам її регламентації, високі стандарти якої визначено, зокрема, у Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року (схвалені резолюцією Економічної та соціальної ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23), а також у Кодексі суддівської етики.
З положень Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин. 
З огляду на наведене, повноваження Комісії стосовно кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє у вітчизняній системі судоустрою. При цьому оцінювання кандидатів відбувається з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за встановленими законом критеріями, до яких належать компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо), професійна етика, доброчесність. Рішення приймається за внутрішнім переконанням членів Комісії.
Таким чином, жоден інший суб`єкт чи орган, у тому числі й суд, не може здійснювати втручання у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема, компетенції Комісії щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для його ухвалення слугували встановлені відповідачем обставини невідповідності способу життя ОСОБА_1 як судді стандартам поведінки, визначеним Кодексом суддівської етики, а також невідповідність її поведінки вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.
Здійснюючи судовий контроль за правомірністю рішення Комісії, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що факти, наведені в оскаржуваному рішенні, мали місце, і навіть з урахуванням пояснень позивача вони могли мати неоднозначну оцінку.
Посилання  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що фактично єдиною підставою для прийняття Комісією оскаржуваного рішення був висновок ГРД без урахування її пояснень під час співбесіди та результатів складених іспитів, не можна визнати обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції встановив, що під час проведення співбесіди ВККС заслухала пояснення ОСОБА_1 щодо невмотивованості та необґрунтованості висновку ГРД.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи скаржника про прийняття Комісією оскаржуваного рішення без зазначення правових підстав та про неналежне дослідження судом доказів і відображених у рішенні фактів, та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що це рішення прийнято Комісією у спосіб, на підставі та в межах повноважень, що визначені Конституцією та законами України, а також з дотриманням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Крім того, ОСОБА_1 вважає, що рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 травня 2018 року прийнято з порушенням процесуальних норм щодо відводу суддів, внаслідок чого було порушено її право на розгляд справи незалежним складом суду.
Велика Палата Верховного Суду не погоджується з такими доводами позивача. 
З матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2018 року представник позивача – Козій Д. О. подала до суду заяви про відвід усім суддям визначеної для розгляду справи колегії – Олендеру І. Я., Гончаровій І. А., Бившевій Л. І., Хановій Р. Ф., Шипуліній Т. М. з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 36 КАС України.
Відвід суддям представник позивача обґрунтовував практикою ЄСПЛ, у якій висвітлено поняття неупередженості та суду, встановленого законом, а також наявністю сумнівів у неупередженості колегії суддів щодо розгляду справи за позовом  ОСОБА_1 , оскільки всі судді, яким заявлено відвід, обрані у Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за участю відповідача в цій справі.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
Згідно із частиною третьою статті 40 КАС України питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.
Відмовляючи в задоволенні заяв представника позивача про відвід усім суддям колегії, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду виходив з того, що Верховний Суд створено на підставі Конституції України, суддів визначено за конкурсом за процедурою, яка визначена Законом № 1402-VIII, та призначено відповідним Указом Президента України. Відповідач як визначений законом орган здійснював процедуру відбору шляхом проведення конкурсу на посаду суддів Верховного Суду. У вказаній процедурі за власним бажанням брали участь, зокрема, позивач та інші конкурсанти. Конкурс на зайняття посади судді Верховного Суду закінчився, результати його оголошені та імплементовані, на час розгляду справи ні позивач, ні судді, яким заявлено відвід, не є конкурентами у вказаній процедурі. Крім того, наявність правовідносин між суддею та органом суддівського врядування (Вища рада правосуддя, ВККС), якщо він розглядає справу про аналогічні правовідносини іншого судді з таким органом, не породжує конфлікту інтересів. Під час розгляду конкретної справи такий приватний інтерес, який мають усі інші судді, не утворює конфлікту інтересів.
Велика Палата Верховного Суду погоджується з указаними висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду та вважає їх обґрунтованими.
Як убачається з матеріалів справи та зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив докази у справі та, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 .
Велика Палата Верховного Суду не встановила порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 травня 2018 року – без змін.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                                      В. С. Князєв 
 
Суддя-доповідач                                                                                                  О. С. Золотніков
 
Судді:                             Н. О. Антонюк                                                        Н. П. Лященко
 
В. В. Британчук                                                     О. Б. Прокопенко
 
Д. А. Гудима                                                                      О. М. Ситнік
 
В. І. Данішевська                                                  О. С. Ткачук
 
О. Р. Кібенко                                                                      В. Ю. Уркевич
 
Л. М. Лобойко                                                        О. Г. Яновська