Постанова                                                   
Іменем України
13 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 201/11763/16-к
провадження № 51-3187км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника                                       ОСОБА_5 ,
прокурора                                       ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040650002277, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя м. Дніпра, раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК України) до позбавлення волі на строк 1 рік, 
на підставі ч. 1 ст. 71 КК України – до позбавлення волі на строк 
1 рік 6 місяців; ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року звільненого 8 квітня 
2016 року умовно-достроково на невідбутий строк – 2 місяці 17 днів,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 
2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого 
ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. 
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_7 шляхом часткового приєднання до цього покарання невідбутої частини покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 1 місяць. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 2 червня по 14 вересня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_8 за таких обставин.
31 травня 2016 року близько 1:00  ОСОБА_7 прийшов на територію приватного домоволодіння на АДРЕСА_1 , де мешкав його сусід  ОСОБА_8 , з метою провідати останнього. В приміщенні коридору будинку між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 виник словесний конфлікт, під час якого у правій руці останнього за невстановлених обставин з`явився ніж, лезо якого було направлено на ОСОБА_7 . У цей час у ОСОБА_7 виник умисел, спрямований на протиправне позбавлення життя  ОСОБА_8 
з мотивів помсти та особистих неприязних відносин до останнього. 
ОСОБА_7 ухватив обома руками руку потерпілого, в якій той тримав ніж. Не втримавши рівноваги, ОСОБА_8 впав, а  ОСОБА_7 впав на нього. Далі ОСОБА_7 вихватив ніж у потерпілого і завдав ним не менше чотирнадцяти ударів у життєво важливі органи голови, шиї та грудної клітки з ушкодженням великих судин шиї, легенів, печінки, заподіявши тяжких тілесних ушкоджень, від яких  ОСОБА_8 помер на місці. 
За ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 березня 
2017 року вирок районного суду щодо  ОСОБА_7 залишено без змін.
 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 15 вересня 2016 року по 1 березня 
2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що суд першої інстанції не надав об`єктивної оцінки показанням ОСОБА_7 про те, що потерпілий перший кинувся на нього з ножем. Вважає, що суд не мав права брати до уваги дані протоколу слідчого експерименту, оскільки суд не сприймав ці докази безпосередньо, мав допитати свідків та експерта.  Стверджує, що мотиву та мети заподіяння ОСОБА_7 смерті іншій людині не було встановлено і доведено. Вказує, що ОСОБА_7 вчинив злочин у стані душевного хвилювання, тому його дії кваліфіковано неправильно. Зазначає, що суд мав призначити психолого-психіатричну експертизу для з`ясування, чи вчинено ОСОБА_7 діяння в стані сильного душевного хвилювання. Вважає, що всупереч положенням ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) апеляційний суд належним чином не розглянув апеляційної скарги, не дослідив повторно обставин, які могли мати значення для справи, та не задовольнив вимог апеляційної скарги.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_6 вважала касаційну скаргу захисника необґрунтованою і просила залишити її без задоволення. 
Захисник  підтримав свою касаційну скаргу.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів провадження, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, ґрунтуються на детально наведених у вироку доказах, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Зокрема, винуватість ОСОБА_7 підтверджується визнавальними показаннями самого ОСОБА_7 , який в судовому засіданні повідомив, за яких обставин, а саме на ґрунті неприязних особистих відносин, він завдав  ножем численних ударів у голову, шию та грудну клітку ОСОБА_8 .
Ці показання є послідовними й підтверджуються матеріалами кримінального провадження, що були досліджені судом першої інстанції. Зокрема, даними протоколів огляду місця події, слідчого експерименту з ОСОБА_7 (під час якого він на місці події показав, як вчинив злочин), пред`явлення речей для впізнання, висновків судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 , судово- психіатричної експертизи.
Колегія суддів погоджується з таким висновком та вважає непереконливими доводи захисника, наведені в його касаційній скарзі, щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 з огляду на відсутність наміру вбивати потерпілого.
Доводи захисника про відсутність мотиву та мети вбивства потерпілого ОСОБА_8 є безпідставними. Районним судом у мотивувальній частині вироку мотивом вбивства визначено помсту та особисті неприязні стосунки з потерпілим.
Отже, наведене свідчить про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за 
ч. 1 ст. 115 КК України.
Твердження захисника про те, що умисне вбивство ОСОБА_8 ОСОБА_7 вчинив у стані сильного душевного хвилювання, є необґрунтованими.
Сттатею 116 КК України передбачено відповідальність за умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого.
За змістом ст. 116 КК України суб`єктивна сторона вбивства, вчиненого в стані сильного душевного хвилювання, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за зазначеною статтею є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб. Під систематичним знущанням слід розуміти особливо цинічне глузування, тривале кепкування над особою, образа дією чи словом, що мають багаторазовий (три і більше епізодів) характер. Воно може, зокрема, проявлятися у фізичному насильстві (завданні численних ударів, штовханні, заподіянні ран гострими предметами), безжалісному, грубому поводженні з потерпілим, що завдає йому фізичних та психічних страждань (позбавлення їжі, води, одягу), принизливому ставленні до потерпілого (постійні образи, цькування, цілеспрямоване висміювання, глум над ним тощо). 
Сукупність установлених подій, які відбулися між засудженим і потерпілим, зокрема те, що умисне вбивство ОСОБА_8 . ОСОБА_7 вчинив на ґрунті неприязних особистих відносин, завдавши ножем 14 ударів у різні частини тіла потерпілого, підтверджує правильність висновків судів про те, що  жодних даних про перебування ОСОБА_7 у стані сильного душевного хвилювання не було встановлено. Крім того, слід зазначити, що встановлення фактичних даних, які б свідчили про наявність обставин, передбачених 
ст. 116 КК України, і які могли б викликати у винного стан сильного душевного хвилювання, є компетенцією суду. А тому непроведення у справі психолого-психіатричної експертизи, про що йдеться в касаційній скарзі, не ставить під сумнів законність судових рішень.
Водночас згідно з даними висновку судово-психіатричної експертизи № 114 
від 14 червня 2016 року ОСОБА_7 і на момент її проведення, і на момент вчинення інкримінованого йому злочину, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, будь-якими психічними захворюваннями він не страждав і наразі не страждає. В період часу, до якого відноситься інкриміноване діяння, ОСОБА_7 не виявляв ознак жодного тимчасового хворобливого розладу душевної діяльності ( т. 1 а.с. 123–125).
За таких обставин підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_7 з 
ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 116 КК України, про що захисник зазначає у касаційній скарзі, відсутні.
В суді апеляційної інстанції перевірялися та визнані безпідставними доводи обвинуваченого про те, що районний суд не допитав свідків та експерта. 
Зокрема, як убачає суд із вироку, в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Доводи у касаційній скарзі захисника про те, що суд не допитав експерта, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними. Апеляційний суд зазначив, що відповідно до ч. 7 ст. 101 КПК України експерт надає свій висновок у письмовій формі, а виклик експерта в судове засідання для його роз`яснення здійснюється судом виключно за клопотанням сторін, яке у цьому кримінальному провадженні не надходило.      
Призначене судом ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам 
ст. 65 КК України і у скарзі не оспорюється.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора залишив без задоволення, а вирок районного суду – без зміни.  
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Отже, з огляду на те, що не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, касаційна скарга захисника ОСОБА_5 не підлягає задоволенню. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, п. 4 параграфа 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року 
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 березня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                             ОСОБА_3