ПОСТАНОВА
Іменем України

31 січня 2019 року 
м. Київ
справа №826/3332/15
адміністративне провадження №К/9901/3252/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Анцупової Т.О.,  Мороз Л.Л., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2015 року (суддя Кротюк О.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року (головуючий Шурко О.І., судді: Василенко Я.М., Кузьменко В.В.) у справі №826/3332/15 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова Сергія Івановича, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - відповідач-1, Фонд), Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова Сергія Івановича (далі по тексту - відповідач-2, Уповноважена особа), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 про визнання договору банківського вкладу від 27 червня 2014 року № 42474, укладеного між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк» Український фінансовий світ» (далі - ПАТ «КБ «УФС»), нікчемним, яке оформлене листом від 03 грудня 2014 року № 001/554;

- зобов'язати відповідача-1 відшкодувати позивачу кошти у розмірі 185500 гривень за вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу № 42474 від 27 червня 2014 року, укладеного між позивачем та ПАТ «КБ «УФС».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що підстави для визнання нікчемними договору банківського вкладу (депозиту) «Планер» від 27 червня 2014 року № 42474, укладеного між позивачем та ПАТ «КБ «УФС», які б свідчили, що зазначений правочин є таким, що порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, тощо відсутні.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що банківський вклад (депозит) є пасивом банку, а відтак залучення банківського вкладу не призводить до збитків останнього, тому застосування до даних правовідносин статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є помилковим. Висновки судів стосовно того, що оскаржуваний наказ сам по собі не спричиняє для позивача жодних юридичних наслідків є необґрунтованими, оскільки саме з огляду на існування вказаного наказу позивача не було включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом. Стосовно вимоги позивача до Фонду зауважено, що дана вимога є похідною від первісної вимоги про скасування наказу і задоволення даної вимоги забезпечить належне виконання рішення суду та захистить права позивача. З приводу того, що укладений позивачем договір банківського вкладу порушує приписи постанови правління НБУ від 15 липня 2014 року №410/БТ, наголосив, що ним договір було укладено ще за два тижні до винесення останньої, при цьому дана постанова є банківською таємницею та до відома позивача не доводилась. 

Інші учасники судового процесу правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористались.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що позивач уклав з Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» (далі - ПАТ «КБ «УФС») договір банківського вкладу №42474 від 27 червня 2014 року.

Згідно квитанції TR.56778.16799.384 від 27 червня 2014 року позивачем внесено до каси кошти згідно умов договору у розмірі 185 000, 00 грн.

Разом з тим, постановою Правління Національного банку України від 15 липня 2014 року № 410/БТ було віднесено банк до категорії проблемних. В зазначеній постанові НБУ вказується про те, що ПАТ «КБ «УФС» порушує вимоги Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ № 516 від 03 грудня 2003 року. Зазначеною постановою Банку заборонено залучати кошти на вклади від фізичних осіб у національній та іноземній валютах.

На підставі постанови Правління НБУ від 14 серпня 2014 року № 491 «Про віднесення ПАТ «КБ «УФС» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14 серпня 2014 року №69 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «УФС», згідно з яким з 15 серпня 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «УФС». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «УФС» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Гончарова Сергія Івановича.

Правлінням НБУ було прийнято постанову від 10 листопада 2014 року № 717 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «УФС». В свою чергу, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 13 листопада 2014 року № 119 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «УФС» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «УФС» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» Гончарова Сергія Івановича строком на один рік з 13 листопада 2014 року по 12 листопада 2015 року включно.

Позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив вжити заходів щодо включення до Загального реєстру вкладників банку суму належних йому коштів.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» Гончаров С.І. листом від 03 грудня 2014 року №001/554 повідомив позивача, що за результатами проведення перевірки виявлені правочини, які є недійсними (нікчемними), та, зазначено, що договір банківського вкладу №42474 від 27 червня 2014 року, укладений між позивачем та ПАТ «КБ «УФС», операція з внесення та перерахування грошових коштів на виконання вказаного договору, є нікчемними відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 228 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване позивачем рішення відповідача-2 у формі повідомлення про нікчемність саме по собі не спричиняє жодних юридичних наслідків, в тому числі і для позивача, оскільки не порушує його інтересів. Стосовно вимоги до Фонду зазначено, що відшкодування коштів за вкладами здійснюється у разі наявності позивача у Загальному реєстрі вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду. Оскільки позивач в такому реєстрі відсутній, доказів зворотнього судом не встановлено, то позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними.

Залишаючи без змін постанову суду першої інстанції, апеляційний суд зауважив, що позовні вимоги до Уповноваженої особи щодо включення позивача до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «УФС» не базується на нормах закону, оскільки відповідач не наділений повноваженнями щодо складання такого реєстру. Крім того, зазначено, що Уповноваженою особою було вчинено дію, а саме відмовлено позивачу у його включенні до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, а відтак вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності останнього є необґрунтованими. 

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

З приводу позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 про визнання договору банківського вкладу від 27 червня 2014 року № 42474, укладеного між позивачем та ПАТ «КБ «УФС», нікчемним, яке оформлене листом від 03 грудня 2014 року № 001/554, суд касаційної інстанції зазначає, що згідно із частинами 1, 2, 10 статті 38 Закону № 4452-VI Фонд (уповноважена особа Фонду) зобов'язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону № 4452-VI, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа Фонду чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України та частина 3 статті 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів ПАТ «КБ «УФС» із затвердженням її результатів відповідною комісією. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом, який прийнято уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Така позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 910/12294/16 від 11 квітня 2018 року, № 910/24198/16 від 16 травня 2018 року та № 819/353/16 від 04 липня 2018 року.

Оскільки рішення про нікчемність правочинів (незалежно від способу його оформлення) є внутрішнім документом банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органу управління банку, який не створює жодних обов'язків для третіх осіб, тому не можуть порушуватися будь-які права таких осіб унаслідок прийняття такого рішення. Відтак права позивача у цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи.

Отже, встановлена правова природа такого рішення (повідомлення про нікчемність) унеможливлює здійснення судового розгляду вимог щодо визнання його протиправним, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду у формі повідомлення про нікчемність правочину (договору) не можуть бути розглянуті у судовому порядку (в тому числі в адміністративних, цивільних, господарських судах).

Вказана правова позиція була викладена і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 802/351/16-а, від 31 жовтня 2018 року №826/23918/15.

Разом з тим, суд першої інстанції, вірно встановивши, що рішення відповідача про визнання правочину нікчемним жодним чином не порушує права позивача, дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову, оскільки з огляду на встановлену правову природу такого рішення у формі повідомлення про нікчемність відповідні позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування останнього не підлягають судовому розгляду, а відтак провадження у справі підлягало закриттю.

Отже, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 про визнання договору банківського вкладу від 27 червня 2014 року № 42474, укладеного між позивачем та ПАТ «КБ «УФС», нікчемним, яке оформлене листом від 03 грудня 2014 року № 001/554, слід скасувати та закрити провадження в цій частині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до яких позивач просить зобов'язати відповідача відшкодувати кошти у розмірі 185500 гривень за вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу № 42474 від 27 червня 2014 року, укладеного між позивачем та ПАТ «КБ «УФС», колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 3 Закону № 4452-VI встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Управління поточною діяльністю Фонду здійснює виконавча дирекція Фонду (частина перша статті 11 Закону № 4452-VІ).

Повноваження виконавчої дирекції Фонду визначені в статтею 12 Закону передбачають, що виконавча дирекція Фонду у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами визначає порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами відповідно до розділу V цього Закону; приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Відповідно до статті 26 Закону № 4452-VІ, фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Зобов'язання з виплати відсотків за вкладами, нарахованих під час здійснення тимчасової адміністрації, задовольняються відповідно до черговості, встановленої пунктом 4 частини першої статті 52 цього Закону.

Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку(частина перша стаття 27 Закону №4452-VІ).

Відповідно до частини п'ятої статті 27 Закону №4452-VІ протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваних рішень) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 111 КАС України попереднє судове засідання проводиться з метою з'ясування можливості врегулювання спору до судового розгляду справи або забезпечення всебічного та об'єктивного вирішення справи протягом розумного строку. Частиною четвертою цієї статті передбачено, зокрема, що на цій стадії суд уточнює позовні вимоги та заперечення відповідача проти адміністративного позову; визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору і які з них визнаються сторонами, а які належить доказувати.

Зі змісту адміністративного позову, апеляційної та касаційної скарг вбачається, що ОСОБА_1 вважав, що має право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду, і захист його прав як вкладника можливий шляхом визнання протиправним та скасування наказу Уповноваженої особи про визнання правочину нікчемним та зобов'язання Фонду відшкодувати позивачу кошти у розмірі 185500 гривень за вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу № 42474 від 27 червня 2014 року, укладеного між позивачем та ПАТ «КБ «УФС», вважаючи другу позовну вимогу похідною від першої.

При цьому заявлені позовні вимоги були обґрунтовані позивачем тим, що відповідачем-2 не було наведено конкретної підстави нікчемності укладеного ним з банком правочину, а підстави для віднесення договору банківського вкладу до категорії нікчемних відсутні. З огляду на вказане, протиправним є не включення його Уповноваженою особою до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду.

В розрізі вищенаведеного суди не повинні були обмежувати обсяг та зміст спірних правовідносин тільки рамками вимог, які позивач сформулював в резолютивній частині позовної заяви, і залишати поза увагою змістовні вимоги його позову. Такий підхід до з'ясування позовних вимог є формальним.

Разом з тим, всупереч посиланням у позовній заяві на незаконність віднесення договору банківського вкладу №42474 від 27 червня 2014 року, до нікчемних правочинів, суди фактично не дослідили ці вимоги і не дали їм правової оцінки по суті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до Фонду, суди формально послались на те, що у відповідача-1 були відсутні підстави для здійснення відшкодування позивачу з огляду на відсутність останнього у Загальному реєстрі вкладників. Разом з тим, суди не встановили обставин, за яких позивача не було включено до вказаного реєстру, і не надали їх відповідної правової оцінки. 

Більш того, суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність у Фонду повноважень щодо складення Загального реєстру вкладників.

Відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Наявність чи відсутність передбачених законом підстав для невключення до переліку вкладників, зокрема чи пов'язує відповідач такі обставини з нікчемністю правочинів, підлягає перевірці та встановленню в рамках розгляду даної справи на підставі дослідження відповідних доказів.

Отже, предметом розгляду і доведення у даній справі мають фактичні обставини щодо наявності чи відсутності у відповідачів передбачених законом підстав для невключення позивача до Переліку вкладників, оскільки без встановлення таких обставин відсутня законодавчо визначена можливість для вирішення питання щодо зобов'язання Фонду до вчинення певних дій.

За змістом частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених статтею 238 КАС України, а саме якщо справу не належить розглядами за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 4 статті 353 КАС України визначено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судами не з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення.

Під час нового розгляду справи суду слід з'ясувати фактичні обставини щодо наявності чи відсутності у відповідачів передбачених законом підстав для невключення позивача до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Керуючись ст. 341, 343, 349, 353, 354, 355, 356, 359 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року у справі №№826/3332/15 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова Сергія Івановича про визнання договору банківського вкладу від 27 червня 2014 року №42474, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк» Український фінансовий світ», нікчемним, яке оформлене листом від 03 грудня 2014 року № 001/554, а провадження у справі в цій частині закрити.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року - скасувати та направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон
Т.О. Анцупова 
 Л.Л. Мороз ,
Судді Верховного Суду