Постанова
Іменем України 
 
21 листопада2018 року
м. Київ
 
справа № 742/1672/16-ц
провадження № 61-20869св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
                                                              
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Губар В. С., Лакізи Г. П., Харченко Л. К., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, про  припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до його порушення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 28 грудня 1995 року вона є користувачем квартири АДРЕСА_1, яку отримала на підставі ордера, виданого згідно з рішенням адміністрації та профспілкового комітету Прилуцького м'ясокомбінату від 28 грудня 1985 року № 15. ОСОБА_2, яка є користувачем квартири № 16 у цьому ж будинку, самовільно захопила приміщення загального користування, а саме повісила замки на вхідних дверях кімнати № 52 та заклала вхід до кімнат № 60 та № 62, чим позбавила її можливості користуватися цими приміщеннями. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила зобов'язати ОСОБА_2 привести будинок АДРЕСА_1 до попереднього стану, а саме: відновити вхід до кімнати № 52 шляхом демонтажу замка на дверях; відновити прохід з кімнати № 61 до кімнати      № 62 шляхом демонтажу перегородки, яка закриває дверний отвір; відновити прохід з кімнати № 61 до кімнати № 60 шляхом демонтажу перегородки, яка закриває дверний отвір.
 
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 липня        2016 року до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_4
 
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 липня       2016 року у складі судді Галича А. І. позов задоволено частково. Зобов'язано   ОСОБА_2 відновити вхід з коридору під № 51 до коридору під № 61 до кімнати під № 60. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дії відповідача в частині самовільного перепланування житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом закладення дверних отворів між кімнатами № 61-62 та             № 61-60 є незаконними, оскільки будівельні роботи були проведені без отримання згоди власника будинку та без дозволу виконавчого комітету Прилуцької міської ради. Відмовляючи в задоволенні вимог про демонтаж перегородки та відновлення проходу з кімнати № 61 до тамбуру № 62, суд виходив з того, що цей прохід був технічним і ніколи не використовувався мешканцями гуртожитку, в його відновленні немає потреби.
            
Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 08 грудня 2016 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 липня 2016 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів, які б достовірно підтвердили, що у займаній     ОСОБА_2 квартирі АДРЕСА_2 знаходяться приміщення загального користування та що ці приміщення загального користування ОСОБА_1 використовувала для своїх потреб. Квартира   № 13, якою користується ОСОБА_1, та квартира № 16, якою користується ОСОБА_2, є жилими приміщеннями і в разі порушення прав осіб, які у цих квартирах проживають, судовому захисту підлягатимуть житлові права як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 08 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 липня 2016 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційним судом не враховано визнання ОСОБА_2  факту закладення нею дверних отворів та ізоляції частини приміщення, яке їй не виділялося. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач має ордер на вселення чи інші правовстановлюючі документи, які підтверджують її право на користування займаними нею приміщеннями, а тому суд дійшов безпідставного висновку, що відповідач користується квартирою № 16, яка складається з кімнат №№ 40, 41, 42, 43, 44, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 59, 60, 61. Встановлення відповідачем замка на дверях між кімнатами № 51 та 52 і закладення дверних отворів між кімнатами №№ 61, 62 та кімнатами №№ 61, 60 призвело до того, що вона позбавлена можливості користовуватися приміщеннями загального користування, в тому числі й евакуаційними входами, наявність яких передбачена технічною документацією на будинок. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.
 
У лютому 2017 року ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на те, що позивач не надала доказів свого права власності на спірні приміщення та права проходу до приміщень №№ 52, 62. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
04 травня 2018 року справу № 742/1672/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Апеляційним судом встановлено, що згідно з ордером на жиле приміщення в гуртожитку № 2 від 28 грудня 1995 року ОСОБА_1 на сім'ю з чотирьох осіб було виділено квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 34 кв. м. На час розгляду справи площа займаної        ОСОБА_1 квартири складала 88,9 кв. м.
 
Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2016 року у справі       № 742/2575/15-ц за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади міста Прилуки в особі Прилуцької міської ради, регіонального відділення  Фонду державного майна України по Чернігівській області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, яким у задоволенні позову відмовлено, встановлено, що будівля АДРЕСА_1 не перебуває у власності територіальної громади місті Прилуки і на балансі КП «Прилукижитлобуд» не значиться. За повідомленням виконавчого комітету Прилуцької міської ради у будинку АДРЕСА_1 наразі наявні чотири квартири: квартира № 13 - ОСОБА_1; квартира № 16 - ОСОБА_2, квартира №  7 - ОСОБА_5, квартира № 11 - ОСОБА_6 Квартирою № 13, яка складається з кімнат №№ 26, 27, 28, 29, 30, 31, 45, 46, 47, 48, 49, користується позивач ОСОБА_1, а квартирою № 16, яка складається з кімнат №№ 40, 41, 42, 43, 44, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 59, 60, 61, користується ОСОБА_2  Для входу у свої квартири  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 використовують один спільний вхід - приміщення № 50 площею            1,5 кв. м та приміщення № 51 площею 6,3 кв. м. Належної проектної будівельно-технічної документації та необхідних дозволів на переобладнання колишньої будівлі їдальні та котельної під житлові приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали. 
 
У вказаному рішенні містяться також посилання на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2007 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 17 грудня 2007 року, яким встановлено, що  згідно з листом від 09 грудня 1983 року Всесоюзним промисловим об'єднанням по виробництву клеєвої та желатинної продукції було надано дозвіл передати тимчасові будівлі та споруди колишньої столової та котельної з балансу заводу «Белкозін» на баланс Прилуцького м'ясокомбінату Чернігівського виробничого об'єднання м'ясної промисловості. 28 грудня 1983 року відбувся прийом-передача тимчасових будівель столової та котельної заводом «Белкозин» Прилуцькому м'ясокомбінату, що підтверджується відповідним актом. Зазначені будівлі перебували на балансі Відкритого акціонерного товариства «Прилуцький м'ясокомбінат», але не увійшли до його статутного фонду під час приватизації. Згідно з випискою з протоколу № 5 засідання профкому Прилуцького м'ясокомбінату         від 27 березня 1995 року було надано згоду на перебудову приміщень колишньої їдальні під житлові кімнати робітнику м'ясокомбінату ОСОБА_6 і комірнику        ОСОБА_1
 
Згідно з частиною першою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
 
Відповідно до статті 100 Житлового кодексу Української РСР виконання  наймачем  робіт з переобладнання та перепланування жилого  будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи  загального користування,  не  потребують отримання документів, що дають право на  їх виконання.  Після  завершення  зазначених  робіт  введення об'єкта в експлуатацію не потребується. Виконання  робіт,  визначених  частиною  першою  цієї статті, внаслідок  яких  змінюється  площа, кількість чи склад приміщень у будинках  державного чи громадського житлового фонду, допускається за   письмовою  згодою  наймодавця  (орендодавця),  якщо інше не передбачено договором найму (оренди).
 
Згідно зі статтею 179 Житлового кодексу Української РСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
 
Пунктом 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкової території, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, передбачено, що власники,  наймачі (орендарі) приміщень житлових  будинків мають право на: переобладнання і перепланування   житлових і  підсобних приміщень,  балконів  і лоджій  за відповідними  проектами без обмеження  інтересів інших громадян, які проживають у будинку,  з дозволу  власника будинку (квартири)  та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.
 
У Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правила), визначено поняття перепланування та переобладнання. До елементів перепланування жилих  приміщень належать:  перенесення  і розбирання  перегородок,  перенесення і влаштування  дверних  прорізів, улаштування  і переустаткування тамбурів,  прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.  Переобладнання - улаштування  в окремих квартирах багатоквартирних   будинків  індивідуального  опалення та  іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування  і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів. 
 
Згідно з пунктом 1.4.1 Правил переобладнання і перепланування жилих будинків,  жилих і  нежилих  у  жилих  будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу  виконавчого  комітету  місцевої  Ради  народних депутатів відповідно до законодавства.

Переобладнання і перепланування жилих будинків,  жилих і  нежилих у жилих будинках приміщень,  що призводять до порушення тривкості або руйнації  несучих  конструкцій  будинку,  погіршення цілісності   і   зовнішнього   вигляду  фасадів,  порушення  вимог протипожежної  безпеки  та  засобів  протипожежного  захисту,   не допускається (пункт 1.4.4.Правил).
 
Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем того факту, що  у займаній ОСОБА_2 квартирі АДРЕСА_2 знаходяться приміщення загального користування і ці приміщення ОСОБА_1 використовувала для своїх потреб.
 
Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 30 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховано визнання ОСОБА_2  факту закладення нею дверних отворів та ізоляції частини приміщення, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не довела свого права на спірні приміщення. ОСОБА_1 є лише користувачем суміжних жилих приміщень, які переобладнані у квартиру і не наділена правом вимоги про приведення інших приміщень, що не перебувають у її користуванні, у попередній стан. Таким правом наділений власник нерухомості або балансоутримувач майна чи відповідний орган місцевого самоврядування, однак вказані особи з відповідним позовом до суду не зверталися.
 
Статтею 3 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. 
 
За змістом наведеної правової норми, а також статей 15, 214-215 ЦПК України      2004 року суд може задовольнити позов лише у випадку, якщо встановить, що позивачу належать права, за захистом яких він звернувся до суду і які порушені відповідачем.
 
Аргументи заявника про відсутність доказів того, що відповідач має ордер на вселення чи інші правовстановлюючі документи, які підтверджують її право на користування займаними нею приміщеннями, є безпідставними, оскільки це питання не є предметом спору.
 
Доводи скарги про безпідставність висновку суду про те, що відповідач користується квартирою № 16, яка складається з кімнат №№ 40, 41, 42, 43, 44, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 59, 60, 61, є помилковими, оскільки ці обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2016 року у справі № 742/2575/15-ц і позивачем не спростовані.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л). 
 
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| О. В. Ступак
| Г. І. Усик