Постанова
Іменем України 
 
26 листопада 2018 року
м. Київ

справа № 442/7982/16-ц
провадження № 61-957св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач  -  ОСОБА_4,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області                    від 27 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М.,             Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,
встановив:
У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто»), у якому просив визнати недійсними пункти 2.1, 2.2 статті другої ІІ Розділу договору від 18 червня 2013 року № 702301, встановити фіксовану суму щомісячних оплат за договором від 18 червня 2013 року у відповідності з тією, що була на момент отримання автомобіля станом на 11 грудня                   2013 року.
На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що метою укладення договору було придбання  автомобіля марки «КІА Sportage» вартістю 213 610 грн.
Загальна сума грошових зобов'язань станом на день підписання такого договору становила 288 539,90 грн, у день його підписання він сплатив                     99 410,98 грн, залишок до сплати  189 128,92 грн.
09 грудня 2013 року підписаний тристоронній договір між продавцем товариством з обмеженою відповідальністю «Радар-Сервіс» (далі - ТОВ «Радар-Сервіс»), платником ТОВ «Авто Просто» і ним, як покупцем, на виконання якого він отримав автомобіль за ціною 213 610 грн. 
Зазначав, що з кожним місяцем зростає сума платежу, але він вважає, що оскільки вже отримав автомобіль, то сума його оплат повинна відображати ринкову вартість автомобіля на момент його отримання і не повинна зростати. Дії відповідача щодо підвищення розміру щомісячного платежу вважає порушенням пункту 13 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а умови договору є несправедливими та непрозорими. ТОВ «Авто Просто» здійснює нечесну підприємницьку практику, оскільки його діяльність вводить споживача в оману, фонди групи з придбання автомобіля формуються виключно за рахунок внесків інших учасників системи, без залучення коштів товариства.
Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області                                від 13 лютого 2017 року у складі судді Хомик А. П. позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано недійсними пункти 2.1, 2.2 статті другої ІІ Розділу договору                       від 18 червня 2013 року № 702301, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Авто Просто».
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з ТОВ «Авто Просто» судовий збір в дохід держави в розмірі                      640,00 грн. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того що в оспорювані пункти договору включені несправедливі умови, які зазначені у частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак такі умови порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, а також спричиняють позивачу шкоду.
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області                                  від 13 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено наявність всіх ознак, які свідчать про несправедливість умов оспореного договору, а саме не доведено, що умовами договору порушується принцип добросовісності, вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема статті 509, частин другої, третьої статті 632, статті 905 ЦК України, статей 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів»,  та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
У лютому 2018 року ТОВ «Авто Просто» подало відзив, у якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_4 та залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що апеляційний суд всебічно, повно, об'єктивно дослідив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
У відповіді на відзив ОСОБА_4 просить його не враховувати, скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано апеляційним судом.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом установлено, що 18 червня 2013 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_4 був укладений договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля марки «КІА Sportage» за рахунок об'єднаних періодичних платежів зі строком його дії до 30 червня 2020 року.
18 червня 2013 року між сторонами підписано додатковий договір, за умовами якого загальна сума грошових зобов'язань учасника станом на день підписання додаткового договору становить 288 539,90 грн.
У день підписання додаткового договору позивач сплатив 99 410,98 грн, розмір загальної заборгованості склав 189 128,92 грн. 
Передбачені договором умови дозволяють учаснику сплачувати ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками( «Періодичні платежі»).
Згідно з пунктом 2.1 статті 2 розділу II договору від 18 червня 2013 року                     № 702301, який оспорює позивач, поточна ціна автомобіля є критерієм-основою для розрахунку розміру періодичних платежів, винагороди товариства та інших платежів, передбачених договором, протягом всього строку існування групи, та повідомляється ТОВ «Авто Просто» постачальником.
У пункті 2.2 статті 2 розділу II договору встановлено, що у разі зміни поточної ціни автомобіля ТОВ «Авто Просто» може змінювати розмір періодичних платежів та винагороди, які мають вноситись учасниками групи. Про зміну почтової ціни товару ТОВ «Авто Просто» письмово повідомляє учасників групи протягом семи робочих днів із дати отримання від постачальника документа, що підтверджує її зміну. У такому повідомленні зазначаються: дата зміни поточної ціни товару, нова поточна ціна товару, розмір періодичних платежів та щомісячної винагороди за послуги, які мають надалі вноситися учасниками групи з дати зміни поточної ціни товару.
09 грудня 2013 року між ТОВ «Радар-Сервіс» (продавець), ТОВ «Авто Просто» (платник) та ОСОБА_5 (покупець) був укладений договір, за яким платник вніс на рахунок продавця 213 610 грн, а покупець отримав автомобіль марки «КІА Sportage».
Вважаючи, що відповідач протиправно розраховує розмір внесків, виходячи із поточної ціни автомобіля, та зараховує їх як відсоток від цієї ж ціни, а не від вартості фактично отриманого ним автомобіля, позивач подав до суду даний позов.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в частинах першій-третій, п'ятій, шостій статті 203 ЦК України.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
 
За правилами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
 
Умовами укладеної між сторонами угоди передбачений обов'язок позивача про повну сплату ціни автомобіля та послуг відповідача шляхом оплати              84 внески в порядку та розмірі, передбаченому умовами угоди та додатків до неї.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), урахувавши положення статей 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», правильно виходив із того, що при укладенні оспореного договору, за яким позивач отримав автомобіль, був ознайомлений та погодився з його умовами щодо визначення розміру повного щомісячного внеску у відсотках до встановленої щомісячної поточної ціни автомобіля. Крім того, сторонами були обумовлені питання щодо вартості послуг відповідача, вартості автомобіля, який позивач мав намір придбати, розмір щомісячних платежів, і будь-які зміни до цього правочину сторонами внесені не були, тому підстави для зміни обов'язку позивача внесення щомісячних платежів за угодою у визначеному сторонами розмірі відсутні.
Умови укладеного сторонами договору про розрахунок щомісячних внесків в залежності від встановлення поточної ціни автомобіля не порушують принцип добросовісності, оскільки ціна автомобіля в силу ринкових тенденцій може відрізнятися від вартості автомобіля, виданого позивачу раніше. Крім того, позивачем не доведено наявність всіх ознак, які свідчать про несправедливість умов оспореного договору, а саме: не доведено, що умовами договору порушується принцип добросовісності, вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.
Апеляційний суд правильно зазначив, що позивачем було отримано у власність обраний ним автомобіль, тобто при викупі автомобіля товариством було витрачено кошти, сплачені іншими учасниками системи, які ще не всі отримали автомобілі, проте мають потенційне право на це, такі автомобілі можна викупити лише за дійсною вартістю на момент викупу, яка в силу ринкових тенденцій може відрізнятися від вартості автомобіля, виданого позивачу раніше.
Отже, з урахуванням принципу диспозитивності, закріпленого у статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про те, що укладений між сторонами договір не є договором купівлі-продажу автомобіля і визначення щомісячних внесків та інших платежів у відповідності до ціни автомобіля, встановленої постачальником в останній день кожного місяця, не призводить до дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та відповідає умовам ринку, обраному позивачем порядку придбання автомобіля та інтересам інших учасників системи, а тому не є несправедливими умовами в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Висновки, зроблені апеляційним судом, також узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 05 вересня                     2018 року у справі № 61-7115свп18.
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та встановлені у справі фактичні обставини, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній  скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,                § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове  рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення  апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                            В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

                                                                                                                      В.І. Крат