ПОСТАНОВА
Іменем України

31 січня 2019 року 
Київ
справа №826/5469/15
адміністративне провадження №К/9901/1642/18; №К/9901/1640/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -           Данилевич Н.А.,
суддів:                                                                     Бевзенка В. М., 
                                                                             Шарапи В.М.,
в попередньому судовому засіданні касаційні скарги  ОСОБА_3 та Управління державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області на постанову  Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року (головуючий суддя - Беспалов О.О., судді - Грибан І.О., Губська О.А.)                                           
у справі  № 826/5469/15                                    
 за позовом  ОСОБА_3                                                                                                                 до Управління державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області                                                                                                                                        про зобов'язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася з адміністративним позовом до Управління державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (далі - відповідач), в якому просила :
- визнати неправомірною бездіяльність щодо неповного розрахунку; 
- стягнути з відповідача кошти за час затримки в розрахунку з моменту звільнення по час набрання рішенням законної сили.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2015 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що порядок проходження служби старшим начальницьким складом, у тому числі, майором внутрішньої служби, зокрема, в управлінні ДПтС України в м. Києві та Київській області, а також порядок і умови виплати їм грошового забезпечення, регулюється спеціальним законодавством України, а саме Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07.10.2009 року № 222, а норми загального законодавства до спірних правовідносин не застосовуються.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року позовні вимоги задоволено частково:
- постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2015 року - скасовано;
- прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково;
- визнано протиправною бездіяльність управління державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області щодо несвоєчасності розрахунку зі ОСОБА_3 в частині виплати грошової компенсації за невикористані відпустки;
- зобов'язано управління державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані відпустки по день фактичного розрахунку, тобто, з 24.02.2015 р. по 13.03.2015 р.;
- в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.
Приймаючи вказане рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про незастосовуваність до спірних правовідносин загального законодавства. В своєму рішенні апеляційний суд зазначив, що гарантії своєчасності проведення зазначених виплат спеціальним законодавством не передбачені, так само як і диспозиція ст. 117 КЗпП України містить вказівку на застосування її положень виключно у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Зважаючи на те, що строки виплати позивачу одноразової допомоги при звільненні є відмінними від тих, що встановлені ст. 116 КЗпП України та нею не регулюються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність відмови суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог в цій частині. Також, суд зазначив, що премія виплачується разом з виплатою грошового забезпечення в поточному місяці за результатами оперативно -службової діяльності за минулий місяць. Розмір премій встановлюється на підставі поданих рапортів начальників структурних підрозділів щодо преміювання осіб рядового і начальницького складу і затверджується начальником органу або установи (начальникам органів і установ - вищими начальниками). Таким чином, вказана норма є спеціальною по відношенню до загального законодавства і, так само як і в попередньому випадку, строки виплати премії знаходяться в залежності від виплати грошового забезпечення та ст. 116 КЗпП України не регулюються. З наведених підстав, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасності виплати грошової компенсації за невикористані відпустки підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).
Не погоджуючись з вищенаведеними рішеннями, сторони подали касаційні скарги.
Позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права в частині визначення періоду для стягнення з відповідача середнього заробітку, вважає його незаконним та необґрунтованим, а тому просить рішення суду апеляційної інстанції змінити в частині визнання дати розрахунку з 13.03.2015 на 23.07.2015 (дата прийняття рішення судом апеляційної інстанції).    
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Зокрема, відповідач вказує, що  нарахування середньої заробітної плати за ст. 117 КЗпП може бути лише до вільнонайманих працівників, а не до осіб рядового, молодшого та начальницького складу органів ДКВС України.
Клопотання про розгляд справи за участі скаржників заявлено.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.
Позивач працювала в управлінні державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області на посаді головного спеціаліста фінансово-економічного відділу та мала звання майора внутрішньої служби, з якої наказом відповідача від 24.02.2015 року № 17 о/с-пр була звільнена 24.02.2015 року у запас за п.64 "ж" (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114.
Зі змісту наказу відповідача від 24.02.2015 року № 17 о/с-пр вбачається, що фінансово-економічному відділу наказано виплатити позивачу грошову компенсацію за 17 діб невикористаної чергової відпустки (9 діб за 2002 рік, 8 діб за 2009 рік), 10 днів невикористаної відпустки згідно статті 19 Закону України "Про відпустки" як жінці, що працює і має двох дітей до 15 років за 2015 рік та грошову допомогу при звільненні у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 14 (чотирнадцять) календарних років служби.
Згідно відомості на виплату грошей № 6010 МР-1с-1 за березень 2015 року від 10.03.2015 року, позивач отримала 13.03.2015 року грошові кошти в сумі 11157,39 грн.
В подальшому, за наказом відповідача від 18.03.2015 року № 26 о/с-пр "Про встановлення премії особам рядового і начальницького складу та особам, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу управління за лютий 2015 року" позивачу була встановлена премія за лютий 2015 року в розмірі 775,40 грн., яка була виплачена позивачу 24.03.2015 року згідно відомості на виплату грошей № 6010 г.заб.-3 за березень 2015 року від 19.03.2015 року.
Суми та дати проведення виплат сторонами по справі не заперечуються.
Позивач, вважаючи, що виплата грошової компенсації відбулася несвоєчасно, звернулася до суду з відповідним позовом.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ.
Конституція України
Частиною 2 статті 19 Конституції України, в редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови №59-VIІІ встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07.10.2009 року № 222 (далі - Інструкція, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)
У відповідності до п. 1.1 Інструкції ця    Інструкція визначає порядок та     умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Згідно з п. 1.4 Інструкції, в її розумінні грошове забезпечення складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу,    надбавки,    доплати,    винагороди,    які    мають    постійний характер,    премії)    та    одноразових    додаткових    видів    грошового забезпечення.
Пунктом 17.1.1 Інструкції визначено, що у разі звільнення зі служби грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу - до дня отримання (включно) органом або установою наказу про звільнення зі служби, але не більше ніж за п'ять діб з дня отримання наказу про звільнення.
Відповідно до пункту 17.5. Інструкції, особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби, за невикористані ними дні щорічної відпустки за всі попередні роки та невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація виходячи з грошового забезпечення (окладів за останніми штатними посадами, займаними перед звільненням, окладів за спеціальними званнями, а також щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру (надбавок, доплат) та премій (обчислених як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців), крім одноразових додаткових видів грошового забезпечення), яке зазначені особи отримували на день звільнення.
Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП)
Відповідно до  статті 116 КЗпП  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до частини першої  статті 117 КЗпП  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою  статті 117 КЗпП  при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України,  Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про незастосовуваність до спірних правовідносин норм загального законодавства.
З таким висновком суду апеляційної інстанції відповідач не погоджується та в своїй касаційній скарзі зазначає, що  стаття 117 КЗпП  не може бути застосована до спірних правовідносин, адже вони є предметом регулювання спеціального законодавства, на які не поширюються загальні положення  КЗпП. 
Проте, колегія суддів Верховного Суду вважає помилковими такі доводи відповідача, адже норми, які для спірних правовідносин є спеціальними, цих питань не врегульовують, а за відсутності спеціальної норми, яка б регулювала відносини, з яких виник цей спір, застосуванню підлягають загальні положення трудового законодавства. Тому за описаної ситуації  стаття 117 КЗпПпідлягає застосуванню до спірних правовідносин. 
Водночас, частина перша  статті 117 КЗпП  передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.
Позивач же в своїй касаційній скарзі не погоджується лише з встановленим судом апеляційної інстанції періодом затримки розрахунку та вважає, що при нарахуванні середнього заробітку кінцевою датою є не 13.03.2015 року - день фактичного розрахунку, а 23.07.2015 року - день винесення рішення Апеляційним судом м. Києва.
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє вказані доводи скаржника з наступних підстав.
Як вже вище було зазначено, у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, сума, яку належить виплатити звільненому працівникові, включає в себе складові, які врегульовані спеціальним законодавством і до вказаних складових не входить середній заробіток, який виплачується працівникові у випадку затримки розрахунку роботодавцем.
Враховуючи те, що належну позивачеві суму роботодавцем було виплачено с затримкою на 18 днів, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність зобов'язати управління державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані відпустки по день фактичного розрахунку, тобто, з 24.02.2015 року по 13.03.2015 року.
Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у справі, якими доводи скаржника відхилено.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів виходила з того, що всі обґрунтування сторін були перевірені та проаналізовані судами попередніх інстанцій, їм було надано належну правову оцінку. Жодних підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в касаційній скарзі не зазначено.
Відповідно до частин першої - третьої статті 242 КАС України    рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою статті 350    КАС України    передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341,    343,    349, 350,    356,    359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

П О С Т А Н О В И В :
Касаційні скарги ОСОБА_3 та Управління державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області - залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.
Суддя-доповідач  Н.А. Данилевич
Судді                                                                                                      В.М. Бевзенко
                                                                                                      В.М. Шарапа