Постанова
Іменем України 
 
18 лютого 2019 року
 
м. Київ
 
справа № 604/928/14-ц
 
провадження № 61-32180св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
 
стягувач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Родовід Банк»,
боржник - ОСОБА_4, 
суб'єкт оскарження - начальник Підволочиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк»в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області, у складі судді Сташківа Н. Б., 
від 25 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області, у складі колегії суддів: Міщія О. Я., Ткача З. Є., Шевчук Г. М., від 03 жовтня 2017 року.
 
Короткий зміст скарги 
 
У серпні 2017 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк», банк) звернулось до суду зі скаргою на дії начальника Підволочиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.
 
Скарга обґрунтована тим, що 04 серпня 2017 року банк отримав повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 8 частини четвертої 
статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки ним не був сплачений авансовий внесок. Заявник зазначав, що дії державного виконавця є неправомірними, оскільки частиною другою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено звільнення від сплати авансового внеску державних органів, до яких відноситься банк з огляду на те, що 99,99 % його статутного капіталу належить державі Україна в особі Міністерства фінансів України.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
 
Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області 
від 25 серпня 2017 рокуу задоволенні скарги публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на дії державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована відсутністю підстав для визнання неправомірними дій державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з несплатою авансового внеску, оскільки банк не є особою, звільненою від здійснення такого платежу.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 рокуапеляційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» відхилено, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання вчинено відповідно до закону. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк» просить скасувати оскаржені ухвали та ухвалити нове рішення про задоволення скарги, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм Закону України «Про виконавче провадження» та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно не врахували тієї обставини, що 99,99% статутного капіталу ПАТ «Родовід Банк» належить державі Україна в особі Міністерства фінансів України, що є підставою для звільнення його як державного органу від сплати авансового внеску за виконання виконавчого листа. 
 
Відзиву на касаційну скаргу не надходило
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
 
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
30 травня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області 
від 19 вересня 2014 року у справі № 2/604/306/14 позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № РР.ЕVROCAR.232/399/09-2007 
від 21 квітня 2008 року у розмірі 28 847,53 грн та 288,48 грн судового збору.
 
31 жовтня 2014 року на підставі зазначеного судового рішення Підволочиським районним судом Тернопільської області видано виконавчий лист.
 
Повідомленням начальника Підволочиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 31 липня 2017 року № 3330 ПАТ «Родовід Банк» повернуто виконавчий лист № 2/604/306/14. Підставою для повернення стягувачеві вказаного виконавчого листа зазначено відсутність документального підтвердження сплати стягувачем авансового внеску при пред'явленні виконавчого листа до виконання.
 
Позиція Верховного Суду
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2011 року 
№ 880-р «Про утворення санаційного банку» створено санаційний банк на базі ПАТ «Родовід Банк», який набув статусу такого банку з моменту видачі Національним банком України ліцензії санаційного банку. 
 
Згідно з постановою правління Національного банку України від 25 лютого 2016 року № 107 «Про віднесення ПАТ «Родовід Банк» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «Родовід Банк» визнано неплатоспроможним та управління банком передано Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 
 
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець, приватний виконавець розпочинає примусове виконання рішення за заявою стягувача про примусове виконання рішення. До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску 
в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не 
більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Від сплати авансового внеску звільняються державні органи.
 
У справі, яка переглядається, стягувачем є ПАТ «Родовід Банк».
 
Відповідно до частини першої статті 152 ЦК України акціонерне 
товариство - це господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.
 
Частиною першою статті 153 ЦК України передбачено, що акціонерне товариство може бути створене юридичними та (або) фізичними особами, а також державою в особі уповноваженого органу, територіальною громадою в особі уповноваженого органу.
 
За змістом частини другою статті 167 ЦК України визначено, що держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.
 
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом 
(стаття 170 ЦК України).
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги; банківська діяльність - це залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.
 
На підставі викладених вище норм законодавства, враховуючи те, що орган державної влади - це елемент механізму держави, який виконує її певні функції й наділений при цьому владними повноваженнями, суд першої інстанції не вважав, що підприємницьке товариство (у даному випадку - банк), яке створила держава, є органом державної влади.
 
Згідно з частиною третьою статті 326 ЦК України управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.
 
Наведене спростовує доводи касаційної скарги про те, що майно банку, яке належить на праві власності державі, автоматично надає цьому господарському товариству статусу державного органу з відповідними правовими преференціями перед іншими господарськими товариствами.
 
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду 
від 10 січня 2019 року у справі № 690/8/15-ц, від 12 грудня 2018 року 
у справі № 320/257/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 757/61236/16-ц, 
від 26 листопада 2018 року у справі № 591/1604/17.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для звільнення ПАТ «Родовід Банк» від сплати авансового внеску, встановленого Законом України «Про виконавче провадження», відсутні.
 
Доводи касаційної скарги правильності висновків судів не спростовують, оскільки не доводять факт здійснення банком функцій держави та не підтверджують те, що банк, який належить державі, є державним органом, який наділений тими чи іншими владними повноваженнями.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену ухвалу апеляційного суду - без змін.
 
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 12-66гс18, перелік заяв і скарг, за подання яких не справляється судовий збір, наведений у частині другій статті 3 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», і в цьому переліку відсутні скарги щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби. Водночас у частині другій статті 4 вказаного Закону не встановлено ставки судового збору за подання скарг на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, проте визначено ставку судового збору за подання апеляційної і касаційної скарг на всі ухвали суду без винятку.
 
Ураховуючи те, що на момент відкриття касаційного провадження заявник не сплатив судовий збір у сумі 1 600,00 грн за подання касаційної скарги на ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області 
від 25 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд дійшов висновку про залишення її без задоволення, належний до сплати судовий збір підлягає стягненню із ПАТ «Родовід Банк» у дохід держави.
 
Відповідно до підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання юридичною особою касаційної скарги на ухвалу суду складає 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України 
на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на 2017 рік 
з 01 січня 2017 року складає 1 600,00 грн.
 
Належний до сплати судовий збір за подання ПАТ «Родовід Банк» касаційної скарги на ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області від 25 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року складає 1 600,00 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк»  залишити без задоволення.
 
Ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області 
від 25 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Стягнути з публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» 
(код ЄДРПОУ - 14349442) у дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 600,00 (одна тисяча шістсот) грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                     Є. В. Синельников
 
         О. В. Білоконь
 
                                                                                                                  С. Ф. Хопта