Постанова
Іменем України
 
30 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 489/1795/16-ц
провадження № 61-16037св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 січня 2017 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Колосовського С. Ю., Кушнірової Т. Б.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 липня 2014 року між нею та ОСОБА_2 укладений нотаріально посвідчений договір довічного утримання (догляду) № 836, оскільки вже на той час була особою похилого віку, хворіла та потребувала стороннього догляду. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 передала у власність відповідачу належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 а останній зобов'язався надавати довічне матеріальне забезпечення та здійснювати догляд.
 
З моменту укладення договору довічного утримання відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов'язання у зв'язку з чим її син змушений був надсилати кошти на оплату доглядальниці, а з листопада 2015 року взагалі не надає будь-яку допомогу та не виконує обов'язків по догляду.
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2016 року до участі у справі як співвідповідач залучена ОСОБА_3
 
Посилаючись на ці обставини та статтю 755 ЦК України, позивач просила суд розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 04 липня 2014 року між нею та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л. А., зареєстрований за № 836.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2016 року позов задоволено. Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 04 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А., зареєстрований за № 836. Вирішено питання про судові витрати.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обов'язок по доведенню факту виконання договірних зобов'язань має бути покладено на відповідача у справі з посиланням на частину другу статті 614 ЦК України, а не на позивача. У зв'язку із цим суд зробив висновок про задоволення позову, оскільки відповідачі не довели належними доказами належне виконання умов договору довічного утримання.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2016 року скасоване та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що наявність факту порушення зобов'язання є підставою позову, який повинен довести позивач у справі. Проте позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачами зобов'язання за договором довічного утримання, що виключає можливість застосування пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України до спірних правовідносин, як підстави розірвання цього договору.
 
Аргументи учасників справи
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 січня 2017 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилалася на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що з моменту укладення договору довічного утримання ОСОБА_2 неналежним чином виконує взяті на себе зобов'язання за договором у зв'язку з чим її син змушений був надсилати кошти на оплату доглядальниці, а з листопада 2015 року взагалі не надає будь-яку допомогу та не виконує обов'язків по догляду. Вважає, що відповідачі не довели належними та допустимими доказами факт виконання своїх зобов'язань за договором довічного утримання, у зв'язку із цим оспорюваний договір має бути розірваним на підставі статті 755 ЦК України.
 
У лютому 2017 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_7 направив заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржене рішення залишити без змін.
 
Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки відповідач належним чином виконував обов'язки за договором довічного утримання.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1
 
04 липня 2014 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л. А., зареєстрований за реєстровим №836.
 
За умовами договору позивач передала у власність відповідачу належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 за цим договором зобов'язався забезпечити ОСОБА_1 утриманням довічно, а у разі втрати здоров'я, довічно доглядом (пункт 1.1 договору).
 
Згідно пункту 2.1. договору матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачу оцінюється сторонами у сумі 1 200,00 грн за їх взаємною згодою. Ця сума підлягає індексації відповідно до зміни мінімальної заробітної плати у встановленому законодавством порядку. Утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; забезпеченням відчужувача продуктами харчування; надання побутових послуг (прання постільної білизни, ремонт побутової техніки, ремонт сантехніки); забезпеченням придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду та надання необхідної допомоги; забезпечення необхідними лікувальними засобами; забезпечення, в разі необхідності лікування в медичних закладах. Набувач зобов'язаний у встановлені строки та в необхідному обсязі здійснювати надання утримання та догляду у разі смерті відчужувача поховати її (пункти 3.2.1., 3.2.2. договору).
 
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_2 04 липня 2014 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі цього договору.
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.
 
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
 
Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов'язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.
 
У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Апеляційний суд встановив, що згідно особистих пояснень відповідачів, які були допитані як свідки, обов'язки по догляду та утриманню відчужувача ними виконувалися в об'ємі, який передбачено умовами договору, а також і ті, що виходили за рамки вказаного договору. Свідок ОСОБА_8 підтвердила, що відповідачі здійснювали догляд, купували ліки та продукти харчування, навіть під час тимчасового проживання позивачки у будинку АДРЕСА_2, що в свою чергу не було передбачено умовами договору. При цьому ніяких претензій зі сторони ОСОБА_1 щодо неналежного догляду відповідачам не було пред'явлено. На підтвердження виконання умов щодо забезпечення продуктами харчування та ліками відповідачі надали копії квитанцій та чеків, що не було спростовано позивачем.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 не довела невиконання або неналежне виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за договором довічного утримання (догляду) апеляційний суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для розірвання оспорюваного договору на підставі пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
 
Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 січня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                                         Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель
 
В. М. Коротун
 
В. І. Крат