Постанова
Іменем України
 
06 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 607/10982/16-ц
провадження № 61-14642св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в складі судді Стельмащука П. Я., від 28 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області в складі суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Храпак Н. М., від 19 липня 2017 року,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до     ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4, який проживав АДРЕСА_2, стосовно ОСОБА_1, жителя              АДРЕСА_3. 
 
В обґрунтування позову ОСОБА_5 посилався на те, що він є сином         ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які не перебували у шлюбі. ОСОБА_4 за життя визнавав своє батьківство щодо нього і він часто приїжджав з матір'ю, а згодом, після досягнення 16 років, приїзжав сам до         ОСОБА_4 у м. Тернопіль та у с. Новосілка, в якого залишався на вихідні, а під час канікул - на все літо. ОСОБА_4 називав його сином, утримував, виховував його, а він називав ОСОБА_4 батьком. На час смерті ОСОБА_4 не був одружений, не мав інших дітей. Факт встановлення батьківства потрібний позивачу для оформлення права на спадкове майно після смерті ОСОБА_4
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області     від 28 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства задоволено. Встановлено факт батьківства ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6, який проживав у АДРЕСА_1, стосовно            ОСОБА_1, який проживає в с. БуряківкаЗаліщицького району Тернопільської області. Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 275,60 грн судового збору з кожної.    
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до вирішення спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 53 КпШС, згідно якої підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Суд указав, що факт визнання ОСОБА_1 померлим ОСОБА_4 своїм сином підтвердили родичі останнього - ОСОБА_7 (двоюрідна сестра ОСОБА_4.), ОСОБА_8 (тітка ОСОБА_4.), ОСОБА_9 (тітка ОСОБА_4 - двоюрідна сестра його матері), котрі пояснили, що ОСОБА_4 називав позивача сином, визнавав його за сина, забирав у село на вихідні та на літні канікули, представляв як сина перед усіма своїми родичами.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу адвоката Магдич О. О., в інтересах ОСОБА_2, відхилено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2017 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили надані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову, необ'єктивно і упереджено вирішили спір. Позивач жодними доказами не довів тих обставин, якими обґрунтовував позов у даній справі.  Під час народження позивача мати останнього проживала не з померлим, а з іншим чоловіком - ОСОБА_11, який і був записаний батьком позивача. Суди попередніх інстанцій безпідставно урахували пояснення самого позивача. Судами не враховано заперечення відповідачів щодо того, що справа мала бути розглянута в порядку окремого провадження. Колегія суддів апеляційного суду, на думку скаржника, не могла розглядати дану справу, оскільки ця колегія розглядала справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1  про встановлення факту, що має юридичне значення (права № 597/182/16-ц).  
 
Доводи інших учасників справи
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із ухваленими рішеннями та спростовуються матеріалами справи. Спірні правовідносини розглядалися в порядку окремого провадження, однак заява про встановлення факту батьківства в окремому проваджені була залишена без розгляду із роз'ясненням права на до суду із відповідним позовом. В основу оскаржених рішень покладено не лише пояснення позивача, а і інших осіб, серед яких і родичі померлого ОСОБА_4, які були допитані як свідки і посвідчили, що померлий за життя визнавав позивача своїм сином. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.  
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 в               с. Буряківка Заліщицького району Тернопільської області.
 
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06 березня                   1985 року матір'ю позивача зазначено ОСОБА_6, батьком зазначений «ОСОБА_25». Ім'я батька записано за вказівкою матері.
 
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з 1965 по 1968 роки навчались у Бучацькому радгоспі-технікумі, про що свідчать архівна довідка Бучацького коледжу Подільського ДАТУ №77 від 08 грудня 2016 року.
 
Рішенням народного суду Заліщицького району Тернопільської області          від 14 лютого 1969 року визнано неправильним запис щодо батьківства, де ОСОБА_11 записаний батьком дитини ОСОБА_12 (позивача),          ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованого 17 грудня 1968 року Буряківським виконкомом сільської ради депутатів Заліщицького району Тернопільської області. Цим же рішенням суду розірвано шлюб між    ОСОБА_11 і ОСОБА_13 (мати позивача), в який вони вступили          06 жовтня 1968 року. Присвоєно ОСОБА_13 дошлюбне прізвище "ОСОБА_6".
 
Відповідно до постанови про відмову у видачі свідоцтва, виданої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О.І. від 19 травня 2016 року №112/02-31, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1.  
 
Судом першої інстанції у передбаченим процесуальним законом порядку було здійснено допит свідків.  
 
Свідок ОСОБА_26 - мати позивача, посвідчила, що батьком її сина - ОСОБА_1, є ОСОБА_4 Вона зачала дитину від ОСОБА_4 під час навчання у Бучацькому радгоспі-технікумі. Однак, після навчання останній був мобілізований на строкову військову службу, а вона вийшла заміж за ОСОБА_11 Але після народження сина вони з ОСОБА_11 розлучились і суд визнав неправильним запис щодо батьківства, де ОСОБА_11 записаний батьком її дитини. Після повернення ОСОБА_4 з армії вони хотіли одружитися, однак сумісне життя не склалось із-за матері ОСОБА_4, котра заперечувала проти їх одруження. Однак, протягом усього свого життя ОСОБА_4 визнавав ОСОБА_1 своїм сином, зустрічався та спілкувався із сином, надавав кошти на його утримання, забирав його під час літніх канікул до себе у село Новосілка Підгаєцького району Тернопільської області.
 
Про факт визнання ОСОБА_1 ОСОБА_4 своїм сином підтвердили родичі ОСОБА_4 - ОСОБА_7 (двоюрідна сестра ОСОБА_4.), ОСОБА_8 (тітка ОСОБА_4.), ОСОБА_9 (тітка ОСОБА_4 - двоюрідна сестра його матері), котрі пояснили, що ОСОБА_4 називав позивача сином, визнавав його за сина, забирав у село на вихідні та на літні канікули, представляв ОСОБА_1 як сина перед усіма своїми родичами.
 
Свідок ОСОБА_16 - подруга матері позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по навчанню ствердила, що вона особисто повідомляла листом ОСОБА_4, котрий перебував на строковій військовій службі, про народження від нього сина ОСОБА_6, та що ОСОБА_4 у листі визнав, що народжена ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 дитина є його сином. За давністю років ці листи не збереглися. Під час частих поїздок по роботі у Тернопіль у 1970-х роках зустрічалась із ОСОБА_4, котрий регулярно передавав для сина ОСОБА_17 гроші у сумі по 25 - 30 рублів та іграшки і подарунки. А також була свідком того, що у цей період ОСОБА_6 із сином приїжджали до батька у Тернопіль погостювати. ОСОБА_4 називав ОСОБА_1 сином протягом усього свого життя. 
 
Свідок ОСОБА_18, котра вчилась в технікумі з ОСОБА_4 та знає його з 1964 року, також підтвердила визнання ОСОБА_4 позивача своїм сином, котрі були дуже схожими зовні, а також, що він купляв для сина учнівську форму, коли останній навчався у школі, а пізніше - придбавав перстні для молодят, коли син ОСОБА_17 одружувався. 
 
Свідок ОСОБА_19 (сусідка ОСОБА_4 у с. Новосілка Підгаєцького району), свідок ОСОБА_20 (з 1990 року по 2003 року працювала у ВТК «ПрикВО» із ОСОБА_4.) дали пояснення, що ОСОБА_4 за життя визнавав ОСОБА_1 своїм сином.
 
Позивач разом зі своїм сином відвідував ОСОБА_4, про що свідчать фотографії, надані до матеріалів справи позивачем, а також підтверджується показами позивача та його дружини ОСОБА_21, допитаних як свідків. 
 
Судом першої інстанції також зазначено, що покази свідків ОСОБА_22 (мати відповідачів), яка заперечила те, що у ОСОБА_4 був син, ОСОБА_23 (сусід ОСОБА_4 у с. Новосілка), який повідомив, що зі слів ОСОБА_4 у нього не було дітей, ОСОБА_24 (знайома ОСОБА_4 з 2002 року), яка також заперечила, що позивач є сином ОСОБА_4, судом вирішено відхилити, оскільки такі показання спростовуються допитом усіх інших вищевказаних свідків. 
 
Інших обставин судами попередніх інстанцій не установлено. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.  
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
 
Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.
 
При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.
 
Оскільки ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_7, то спірні правовідносини регулюються нормами КпШС України, що правильно установлено судами попередніх інстанцій. 
 
Відповідно до частини другої статті 53 КпШС Україниу разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.
 
Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.
 
Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.
 
Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.
 
За приписами статей 10, 60, 212 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
 
Згідно зі статтею 57 ЦПК України, в указаній редакції, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 3, 4 статті ЦПК України). 
 
Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.
 
Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.
 
Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.
 
Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
 
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).
 
З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства у справах про визнання або оспорювання батьківства, материнства та стягнення аліментів прийнято постанову Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
 
Пунктом 3 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.
 
Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно  підтверджують  визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.
 
Зібрані у даній справі доказів в їх сукупності не містять достовірного підтвердження визнання ОСОБА_4 себе батьком ОСОБА_1, спільного проживання й ведення спільного господарства померлим та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.
 
Висновки судів попередніх інстанцій за наслідками зібраних у справі доказів також не містять указаних вище обставин, які є необхідними для правильного застосування статті 53 КпШС та вирішення спору у даній справі.  
 
Відповідно до вимог статті 412 ЦК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
З огляду на зазначене, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з підстав, визначених статтею 412 ЦК України, з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до     ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області             від 28 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2017 року скасувати.  
 
Ухвалити у справі нове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства залишити без задоволення. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                    А. О. Лесько 
 
                                                                                 С.Ю. Мартєв
 
                                                                             В. М. Сімоненко
 
                                                                              С. П. Штелик