ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 грудня 2018 року
м. Київ
 
Справа № 520/15970/16-ц
Провадження № 14-415цс18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Ситнік О. М.,
 
суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г., 
 
учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Південний» (далі - ТОВ «ТЦ «Південний»),
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» (далі - ТОВ «ГК «ГБР»), Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк),
 
розглянула в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 
 
на постанову Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року в складі колегії суддів Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Сєвєрової Є. С. 
 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ТОВ «ТЦ «Південний» до ТОВ «ГК «ГБР», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна, та
 
УСТАНОВИЛА:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_3 та ТОВ «ТЦ «Південний» звернулися до суду з позовом, у якому просили: визнати недійсним укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «ГК «ГБР» договір купівлі-продажу від 07 жовтня 2011 року нежитлового приміщення загальною площею 2612,0 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1; витребувати у ТОВ «ГК «ГБР» на користь ТОВ «ТЦ «Південний» вказане нежитлове приміщення.
 
Позов мотивовано тим, що Акціонерне товариство «ТЦ «Південний» (далі - АТ «ТЦ «Південний») набуло право власності на нежитлове приміщення, розташоване на АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 1995 року. Правонаступником АТ «ТЦ «Південний» є ТОВ «ТЦ «Південний». Товариство з обмеженою відповідальністю «Фламенко» (далі - ТОВ «Фламенко») набуло у власність зазначене нежитлове приміщення з прилюдних торгів у порядку виконання судового рішення про стягнення з ТОВ «ТЦ «Південний» на користь ОСОБА_4 грошових коштів. У подальшому ТОВ «Фламенко» відчужило спірне нерухоме майно Товариству з обмеженою відповідальністю «Степ-УА» (далі - ТОВ «Степ-УА»). На підставі визнаної господарським судом мирової угоди між ТОВ «Степ-УА» і ПАТ «Дельта Банк» нежитлове приміщення перейшло у власність Банку, який на підставі укладеного 07 жовтня 2011 року договору купівлі-продажу продав його ТОВ «ГК «ГБР». 
 
Оскільки земельна ділянка за вказаною адресою у 2004 році передана у власність ОСОБА_3 і судовими рішеннями визнано недійсними прилюдні торги та скасовано свідоцтво про право власності, видане ТОВ «Фламенко» на набуте з прилюдних торгів майно, на підставі статей 203, 215, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивачі просили позов задовольнити.
 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року позов задоволено частково. Витребувано у ТОВ «ГК «ГБР» на користь ТОВ «ТЦ «Південний» нежитлове приміщення загальною площею 2612,0 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції керувався тим, що судовими рішеннями визнано недійсним та скасовано свідоцтво про придбання ТОВ «Фламенко» нерухомого майна з прилюдних торгів, а тому останнє не мало права відчужувати у 2011 році спірне нерухоме майно на користь ТОВ «Степ-УА». Оскільки ОСОБА_3 на праві приватної власності з 2004 року належить земельна ділянка площею 0,1400 га, розташована на АДРЕСА_1, а ТОВ «ТЦ «Південний» в установленому законом порядку набуло у власність спірне нежитлове приміщення, то наявні підстави для захисту прав позивачів ОСОБА_3 та ТОВ «ТЦ «Південний» на спірне нежитлове приміщення шляхом витребування його з чужого незаконного володіння ТОВ «ГК «ГБР».
 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2017 року заяву ТОВ «ГК «ГБР» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ТОВ «ГК «ГБР», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Скасовано рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ТОВ «ТЦ «Південний» до ТОВ «ГК «ГБР», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, провадження у справі в цій частині закрито. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 ніколи не була власником спірного нежитлового приміщення, а належна їй земельна ділянка не є предметом спору в цій справі. Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07 жовтня 2011 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «ГК «ГБР», її права не порушені. Вимоги ТОВ «ТЦ «Південний» про визнання недійсним правочину, витребування майна не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки пред'явлені юридичною особою до юридичних осіб.
 
У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_3 була засновником ТОВ «ТЦ «Південний», а тому мала суб'єктивне право на спірне нежитлове приміщення. Вона звернулася до суду з указаними позовними вимогами, оскільки ТОВ «ТЦ «Південний» знаходиться в стадії припинення. Вважає, що підстав для закриття провадження у справі в частині вимог ТОВ «ТЦ «Південний» до відповідачів немає, оскільки позовні вимоги є нерозривними та взаємопов'язаними.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду, а ухвалою від 22 серпня 2018 року - передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину шосту статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), яка передбачає, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року справу прийнято для продовження розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
 
Позиція ВеликоїПалати Верховного Суду
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Суд установив, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 18 липня 1995 року представництвом з управління комунальною власністю Одеської міської ради в особі начальника (продавець) та Організацією орендаторів орендного підприємства торгового центру «Південний» (далі - Організація) в особі голови ОСОБА_6 (покупець), продано/куплено комунальну власність у вигляді орендованого майна, розташованого на АДРЕСА_1. У подальшому на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 18 липня 1995 року, реєстраційний № 1-479, представництвом з управління комунальною власністю видано 22 липня 1997 року АТ «ТЦ «Південний» як правонаступнику Організації свідоцтво про право власності НОМЕР_1 на майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 лютого 2002 року визнано незаконним рішення зборів засновників ТОВ «ТЦ «Південний» від 01 грудня 1998 року, стягнуто з ТОВ «ТЦ «Південний» на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію за належну йому частку в сумі 521 485,5 грн.
 
У лютому 2002 року до Відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси (далі - ВДВС Київського РУЮ м. Одеси) подано для виконання виконавчий лист № 2-267, виданий Київським районним судом м. Одеси 14 лютого 2002 року, про стягнення з ТОВ «ТЦ «Південний» на користь ОСОБА_6 521 485,5 грн.
 
27 серпня 2002 року у виконавчому провадженні № В-5/770 з примусового виконання виконавчого листа № 2-267 відбулися прилюдні торги з реалізації майна ТОВ «ТЦ «Південний», на яких ТОВ «Фламенко» придбано нежитлове приміщення першого поверху і підвалу загальною площею 2493,3 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1.
 
Свідоцтвом від 28 серпня 2002 року, виданим державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Тиквенко М. О. за реєстровим № 6-2039, на підставі акта про проведення прилюдних торгів, затвердженого ВДВС Київського РУЮ м. Одеси 28 серпня 2002 року, посвідчено, що ТОВ «Фламенко» належить на праві власності майно, яке складається з нежитлового приміщення першого поверху та підвалу загальною площею 2493,3 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1. У свідоцтві зазначено, що нежитлове приміщення належало ТОВ «ТЦ «Південний» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 22 серпня 1995 року за реєстровим № 1-7359. Реєстрація права приватної власності ТОВ «Фламенко» на нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, розташоване на АДРЕСА_1, проведена 29 грудня 2006 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» (далі - КП «Одеське МБТІ та РОН»).
 
Також установлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 24 вересня 2002 року у справі № 20/477, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05 листопада 2002 року, відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Інтерсервіс» до ТОВ «Фламенко», СДП «Укрспецюст» про визнання недійсними прилюдних торгів від 27 серпня 2002 року з продажу нежитлових приміщень загальною площею 2493,3 кв. м першого поверху та підвалу, розташованих на АДРЕСА_1; визнання недійсним виданого Одеською філією СДП «Укрспецюст» ТОВ «Фламенко» протоколу про проведення прилюдних торгів від 27 серпня 2002 року. Ухвалою Вищого господарського суду України від 25 грудня 2002 року повернуто касаційну скаргу ТОВ «ТЦ «Південний». Ухвалою Вищого господарського суду України від 07 грудня 2003 року відмовлено ТОВ «ТЦ «Південний» у поновленні пропущеного строку для подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного господарського суду від 05 листопада 2002 року, касаційну скаргу повернуто заявнику.
 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17 грудня 2002 року у справі № 17-5-40/02-9933, об'єднаній в одне провадження зі справою № 17-5-30/02-9507, відмовлено в задоволенні позову ТОВ «ТЦ «Південний» до ТОВ «Фламенко», ВДВС Київського РУЮ м. Одеси, СПД «Укрспецюст» про визнання недійсними прилюдних торгів з продажу приміщення площею 2493,3 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1; визнання недійсними протоколу від 27 серпня 2002 року проведення прилюдних торгів, акта від 28 серпня 2002 року про реалізацію з прилюдних торгів ТОВ «Фламенко» приміщення площею 2493,3 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1; визнання недійсним свідоцтва від 28 серпня 2002 року № 6-2039 про право власності на вказане приміщення; визнання за ТОВ «ТЦ «Південний» права власності на це приміщення. Задоволено позов ТОВ «Фламенко», виселено ТОВ «ТЦ «Південний» з нежитлового приміщення першого поверху та підвалу, розташованого на АДРЕСА_1. Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 10 червня 2004 року відхилено заяву ТОВ «ТЦ «Південний» про прийняття додаткової постанови. Ухвалою Вищого господарського суду України від 12 липня 2004 року касаційну скаргу ТОВ «ТЦ «Південний» повернуто заявнику.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2002 року у справі № 2-2574/2002, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 квітня 2003 року, задоволено скаргу ОСОБА_6, зобов'язано начальника ВДВС Київського РУЮ м. Одеси затвердити постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-267, виданого Київським районним судом м. Одеси 14 лютого 2002 року, про стягнення з ТОВ «ТЦ «Південний» на користь ОСОБА_6 грошових коштів; визнано незаконними дії начальника ВДВС Київського РУЮ м. Одеси, вчинені після 23 серпня 2002 року, при передачі на реалізацію з торгів нежитлового приміщення ТОВ «ТЦ «Південний», розташованого на АДРЕСА_1.
 
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ОД № 044249, виданим Одеським міським управлінням земельних ресурсів 25 травня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 лютого 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О. О. за реєстровим № 925, та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2003 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,1400 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для експлуатації та обслуговування магазину, розташованої на АДРЕСА_1.
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2003 року у справі № 2-5077/2003, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2003 року та ухвалою Верховного Суду України від 21 травня 2004 року, задоволено скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_3, ТОВ «ТЦ «Південний», зокрема, визнано неправомірним акт ВДВС Київського РУЮ м. Одеси про проведення 27 серпня 2002 року публічних торгів з реалізації майна ТОВ «ТЦ «Південний» - нежитлового приміщення магазину на АДРЕСА_1.
 
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2004 року у справі № 2-5077/2003, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 11 жовтня 2005 року, відмовлено ТОВ «Фламенко» у прийнятті апеляційної скарги на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня  2003 року.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2006 року у справі № 2-4532/2006 задоволено частково позов ОСОБА_9 до Першої одеської державної нотаріальної контори про усунення порушень права власності та володіння нерухомим майном, стягнення збитків та, зокрема, визнано недійсним та скасовано свідоцтво серії НОМЕР_3, видане 28 серпня 2002 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, про придбання ТОВ «Фламенко» на прилюдних торгах майна ТОВ «ТЦ «Південний» - нежитлового приміщення першого поверху і підвалу загальною площею 2493,3 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1.
 
Крім того, рішенням Господарського суду Одеської області від 27 жовтня 2008 року у справі № 20/108-08-2156, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 20 жовтня 2009 року, позов ТОВ «Фламенко» задоволено частково, визнано за ТОВ «Фламенко» право власності на нежитлове приміщення першого поверху та підвалу загальною площею 2612,0 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1; в іншій частині позовних вимог провадження у справі припинено. 
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 21 березня 2011 року, укладеним ТОВ «Фламенко» та ТОВ «Степ-УА», продано/куплено нежитлове приміщення першого поверху та підвалу загальною площею 2612,0 кв. м, розташоване у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1; договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І. А. 21 березня 2011 року, зареєстровано в реєстрі за № 657. Державна реєстрація права власності ТОВ «Степ-УА» на нерухоме майно на підставі вказаного договору проведена 23 березня 2011 року КП «Одеське МБТІ та РОН».
 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12 липня 2011 року у справі № 54/239 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Степ-УА», Товариства з обмеженою відповідальністю «Півострів Пілот» про стягнення грошових коштів затверджено мирову угоду, за якою ТОВ «Степ-УА» передано у власність ПАТ «Дельта Банк» нежитлове приміщення першого поверху та підвалу загальною площею 2612,0 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1, яке належало ТОВ «Степ-УА» на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого 21 березня 2011 року договору купівлі-продажу нерухомого майна. Державна реєстрація права власності ПАТ «Дельта Банк» на нерухоме майно на підставі вказаної ухвали суду про затвердження мирової угоди проведена 19 вересня 2011 року КП «Одеське МБТІ та РОН».
 
Згідно з договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07 жовтня 2011 року, укладеним ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ГК «ГБР», продано/куплено нежитлове приміщення першого поверху та підвалу загальною площею 2612,0 кв. м, розташоване у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1; договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І. А. 07 жовтня 2011 року, зареєстровано в реєстрі за № 2039. Державна реєстрація права власності ТОВ «ГК «ГБР» на нерухоме майно на підставі вказаного договору проведена 09 листопада 2011 року КП «Одеське МБТІ та РОН».
 
За таких обставин нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, розташоване на АДРЕСА_1, було предметом розгляду як у порядку цивільного, так і господарського судочинств. 
 
У цивільній справі № 520/15970/16-ц, що переглядається, позивачами є фізична особа - ОСОБА_3, юридична особа - ТОВ «ТЦ «Південний»; позовні вимоги заявлено до відповідачів - юридичних осіб: ТОВ «ГК «ГБР», ПАТ «Дельта Банк», про визнання недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України нотаріально посвідченого 07 жовтня 2011 року договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ГК «ГБР», витребування на підставі статті 388 ЦК України у ТОВ «ГК «ГБР» на користь ТОВ «ТЦ «Південний» спірного нерухомого майна.
 
Вирішуючи питання юрисдикційності цього спору, Велика Палата Верховного Суду керується такими міркуваннями.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Частиною першою статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 
 
У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. 
 
Відповідно до положень статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи судом першої інстанції), які кореспондуються з приписами статті 19 цього Кодексу (у чинній редакції), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Проте поряд із предметним критерієм для визначення юрисдикції має враховуватися також суб'єктний критерій. 
 
Частинами першою, другою статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України; у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.
 
За змістом статті 12 ГПК України (в зазначеній редакції) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. 
 
У пункті 6 названої статті передбачено віднесення до юрисдикції господарського суду справ у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справ у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
 
Отже, за загальним правилом критеріями належності справи до господарського судочинства є в сукупності суб'єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.
 
Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом (стаття 16 ЦПК України; у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи місцевим судом). Аналогічне положення міститься й у статті 20 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Як уже зазначалося, у справі, яка переглядається, позивачі звернулися з позовом про захист права власності на майно відповідно до положень статей 203, 215, 388 ЦК України. Зокрема, заявлено позовні вимоги про визнання недійсним договору, укладеного між двома юридичними особами. Вимоги про витребування майна позивачі пред'явили до ТОВ «ГК «ГБР» як до особи, яка на час звернення з позовом володіє спірним майном та перешкоджає у здійсненні відповідних речових прав позивачами.
 
Отже, позов у частині вимог ТОВ «ТЦ «Південний» до ТОВ «ГК «ГБР», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна виник між юридичними особами у правовідносинах із захисту права власності на майно, що відповідає критеріям належності справи в цій частині позову до господарського судочинства.
 
Апеляційний суд правильно зазначив, що ОСОБА_3 як фізична особа - позивач не обґрунтувала, яке саме її цивільне право щодо об'єкта нерухомого майна порушено укладенням договору купрівлі-продажу.
 
Тобто позивачі ОСОБА_3 та ТОВ «ТЦ «Південний» не мають спільного предмета позовних вимог.
 
Визначення у позові такого складу сторін у справі (позивачів), який не відповідає реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах, не може змінювати вид судочинства, в якому слід розглядати такий спір. 
 
Закриваючи провадження у справі у частині позовних вимог ТОВ «ТЦ «Південний» до ТОВ «ГК «ГБР», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, апеляційний суд правильно вказав, що фактично спір виник між юридичними особами щодо права на спірне нерухоме майно, а саме: позовні вимоги про визнання недійсним правочину купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між двома юридичними особами, витребування нерухомого майна у юридичної особи на користь іншої юридичної особи.
 
За таких обставин та з підстав, передбачених указаними нормами процесуального права, обгрунтованим є висновок апеляційного суду, що зазначений спір між юридичними особами підлягає розгляду в порядку господарського судочинства; у цій справі мало місце об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинств, що згідно з положеннями статті 20 ЦПК України не допускається. 
 
Апеляційний суд належно оцінив, що спори щодо нежитлового приміщення першого поверху та підвалу, розташованого на АДРЕСА_1, фактично перебувають на розгляді у судах різних юрисдикцій з 2002 року; ТОВ «ТЦ «Південний» доводило своє право на вказане нерухоме майно саме в порядку господарського судочинства, тобто обізнане з юрисдикційністю цього спору.
 
Підстав для висновків, що апеляційний суд, закриваючи провадження у справі, порушив правила предметної чи суб'єктної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду не вбачає.
 
Також апеляційний суд зробив правильний висновок по суті спору у частині позову ОСОБА_3 з огляду на таке.
 
За змістом статті 263 ЦПК України (у редакції, чинній на час прийняття апеляційним судом оскаржуваної постанови) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Згідно з частиною першою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. 
 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом), частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленного - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд правильно керувався таким.
 
Установлено, що ОСОБА_3 з 2004 року є власником земельної ділянки площею 0,1400 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої на АДРЕСА_1. 
 
Також апеляційний суд вважав установленим, що за ОСОБА_3 після ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі зареєстровано право власності на нежитлове приміщення першого поверху та підвалу загальною площею 2612,0 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1.
 
Крім того, суд врахував, що спірне нежитлове приміщення набуто у власність ТОВ «ГК «ГБР» за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2011 року і того ж дня внесено у реєстр запис за № 2039.
 
Отже, ОСОБА_3 не була власником спірного нежитлового приміщення на час звернення у грудні 2016 року до суду з цим позовом; належна ОСОБА_3 земельна ділянка не була об'єктом права власності ТОВ «ТЦ «Південний». Ця земельна ділянка не була предметом будь-яких угод за участю ТОВ «ТЦ «Південний», ТОВ «Фламенко», ТОВ «Степ-УА», ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «ГК «ГБР».
 
Апеляційний суд вказав, що належна ОСОБА_3 на праві власності земельна ділянка є самостійним об'єктом цивільних прав та обов'язків і не є предметом спору у цій справі, право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку не порушено укладенням між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ГК «ГБР» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та, як наслідок, перебуванням приміщення на час звернення до суду з позовом у власності ТОВ «ГК «ГБР».
 
З огляду на викладене суд правильно вважав відсутніми підстави для задоволення позову ОСОБА_3 до ТОВ «ГК «ГБР», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним правочину, витребування майна, адже позивачка не довела існування самого суб'єктивного цивільного права на нежитлове приміщення, що є об'єктом спірного правочину, яке просить витребувати у відповідача. 
 
Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам процесуального закону щодо законності й обґрунтованості. 
 
Посилання заявниці у касаційній скарзі на відсутність підстав для закриття провадження у справі у частині позову ТОВ «ТЦ «Південний» до відповідачів - юридичних осіб, оскільки, на її думку, позовні вимоги є нерозривними та взаємопов'язаними, є помилковими, спростовуються установленими судом обставинами та матеріалами справи.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи, що ОСОБА_3 була засновником ТОВ «ТЦ «Південний», а тому мала суб'єктивне право на спірне нежитлове приміщення не спростовують указаних висновків судів з огляду на таке.
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 30 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом).
 
Згідно з частиною першою статті 29 ЦПК України (в зазначеній редакції) здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
 
Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).
 
Статтею 92 ЦК України установлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
 
Тобто юридична особа є самостійним суб'єктом у цивільних правовідносинах, може бути позивачем і відповідачем в суді. Керівник юридичної особи лише представляє її інтереси у відносинах з іншими особами, тобто уособлює саме товариство у правовідносинах з іншими особами.
 
У матеріалах справи відсутні відомості на підтвердження того, що станом на час виникнення спірних правовідносин (укладення оспорюваного договору купівлі-продажу) ОСОБА_3 мала будь-яке право на спірне нежитлове приміщення, отже доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права. 
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Велика Палата Верховного Суду вважає, що постанову апеляційного суду прийнято з додержанням норм процесуального права, а тому відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України її необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду 
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач    О. М. Ситнік
Судді:                                                Н. О. Антонюк Н. П. Лященко
С. В. Бакуліна  О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук Л. І. Рогач
Д. А. Гудима    І. В. Саприкіна
В. І. Данішевська О. С. Ткачук
О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич
В. С. Князєв   О. Г. Яновська
                                             Л. М. Лобойко