Постанова                                                      
Іменем України                                                             
 
07 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 341/1763/15-ц
провадження № 61-20611св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4, 
відповідачі: ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Горблянського Я. Д., Девляшевського В. А., Матківського Р. Й., від 01 березня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») про визнання недійсним іпотечного договору.
 
Позовна заяви мотивована тим, що 12 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі         200 000,00 грн на строк до 11 листопада 2022 року.
На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором                  12 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого останній  передав в іпотеку банку виробниче приміщення площею 412 кв. м, що знаходиться за адресою:       АДРЕСА_1.
Вказувала на те, що вона до 27 липня 2004 року перебувала з           ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі. 28 жовтня 2003 року під час шлюбу на прилюдних торгах за спільні кошти подружжя придбано нежитлове приміщення кормового цеху, що розташовано за адресою:         АДРЕСА_1. На підставі рішення виконавчого комітету Залукв'янської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 12 листопада 2003 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності від 24 листопада 2003 року на виробниче приміщення за вищевказаною адресою. У зв'язку з зі зміною площі вказаного приміщення, рішення виконавчого комітету Залукв'янської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 30 квітня 2005 року вирішено видати нове свідоцтво про право власності та 26 травня 2005 року ОСОБА_5 отримав нове свідоцтво про права власності на зазначене приміщення.
Зазначала, що спірне приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, на укладення іпотечного договору згоди вона не надавала, що є підставою для визнання іпотечного договору недійсним.
 
Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області у складі судді Гаполяка Т. В. від 08 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.
Визнано недійсним іпотечний договір, укладений 12 листопада 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Галицького районної державної нотаріальної контори             Чіпко Н. З., предметом іпотеки за яким є виробниче приміщення площею 412 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне приміщення перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і при укладенні іпотечного договору ОСОБА_4 згоди на його укладення не надавала, що є підставою для визнання цього правочину недійсним.
 
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 березня     2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що шлюб між сторонами розірваний до укладення іпотечного договору, на час укладення оспорюваного правочину власником спірного майна відповідно до правовстановлюючих документів одноособово був        ОСОБА_7, а ОСОБА_4 з моменту розірвання шлюбу не заявляла претензій з приводу поділу чи визнання спільною сумісною власністю виробничого приміщення (предмета іпотеки), а тому дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що на укладення                ОСОБА_7 іпотечного договору потрібна була письмова згода ОСОБА_4, оспорюваний договір іпотеки за формою і змістом відповідає вимогам законодавства.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки під час укладення іпотечного договору ОСОБА_5 та ПАТ «Кредитпромбанк» діяли недобросовісно, банку було відомо про те, що спірне майно придбано під час шлюбу. Також вказувала на те, що після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом, а тому вона мала доступ до спірного приміщення, а про порушення її права, а саме про передачу виробничого приміщення в іпотеку банку, вона дізналась у 2015 році.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У травні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У справі, що переглядається, судами установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до 27 липня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до акта про проведені прилюдні торги від 28 жовтня 2003 року та копії протоколу проведення аукціону, прилюдних торгів від 28 жовтня 2003 року ОСОБА_5 придбав приміщення кормового цеху, внутрішня площа - 578,7 кв. м, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1
 
На підставі рішення виконавчого комітету Залукв'янської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 12 листопада 2003 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності від 24 листопада 2003 року на виробниче приміщення площею 578,7 кв. м. 
 
Рішенням виконавчого комітету Залукв'янської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 30 квітня 2005 року, у зв'язку із зміною площі розібраної частини виробничого приміщення, вирішено видати нове свідоцтво на право власності на приміщення за адресою:        АДРЕСА_1.
 
На підставі цього рішення видано свідоцтво про право власності                   від 26 травня 2005 року на виробниче приміщення площею 412 кв. м. 
 
12 листопада 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі         200 000,00 грн на строк до 11 листопада 2022 року.
 
Того ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_5 уклав з ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», іпотечний договір, предметом якого є виробниче приміщення площею 412 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що при укладанні оспорюваного правочину не було дотримано положень статей 60, 65 СК України, статті 578 ЦК України, оскільки договір іпотеки був укладений без її згоди як співвласника предмета іпотеки.
 
За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. 
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. 
 
За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. 
 
За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. 
 
Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку»  майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.
 
Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення  одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.
 
Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. 
 
Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
 
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
 
Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
 
Вказана правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.
 
У справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що при укладанні кредитного та іпотечного договорів ОСОБА_5 особисто надав банку документи та інформацію щодо предмета іпотеки, що належить йому одноособово на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 травня 2005 року. В іпотечному договорі, погодженому ОСОБА_5, вказано, що він має всі права на розпорядження майном та вільний від будь-яких зобов'язань перед третіми особами з приводу вказаного майна. На момент укладання договорів з банком ОСОБА_5 не перебував у шлюбі, що він підтвердив в анкеті позичальника (а. с. 35).
 
Даних про те, що на момент укладення іпотечного договору                           ПАТ «Кредитпромбанк» знало чи за обставинами справи не могло не знати, що виробниче приміщення є спільним сумісним майном подружжя, матеріали справи не містять.
 
Установивши, що шлюб між сторонами розірваний 27 липня 2004 року, тобто за три роки до укладення іпотечного договору (12 листопада            2007 року), на час укладення оспорюваного правочину власником спірного майна відповідно до правовстановлюючих документів одноособово був        ОСОБА_7, а ОСОБА_4 з моменту розірвання шлюбу не заявляла претензій з приводу поділу чи визнання спільною сумісною власністю виробничого приміщення (предмета іпотеки), суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що на час укладення іпотечного договору не були порушені вимоги частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для визнання іпотечного договору недійсним.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 березня        2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Б. І. Гулько      Є. В. Синельников      С. Ф. Хопта