ПОСТАНОВА  
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
23 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 219/24/16 
провадження № 61-7106зпв18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Погрібного С. О., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, 
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Часівоярський вогнетривкий комбінат», Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Артемівську Донецької області, 
 
розглянувши у порядку письмового провадження заяву Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмут Донецької області про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року, постановленої колегією у складі суддів: Журавель В. І., Хопти С. Ф., Штелик С. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом, вимоги за яким були змінені, і остаточно просила стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Артемівськ Донецької області (далі - Відділення) та Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (далі - ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат») по 40 000 грн у відшкодування моральної шкоди. 
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 3 жовтня 1998 року по 9 червня 2006 року вона перебувала в трудових відносинах з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». 22 травня 2000 року під час виконання трудових обов'язків з нею стався нещасний випадок, внаслідок якого вона травмувала ногу, що підтверджується актом № 10 від 23 травня 2000 року. Відповідно до висновку МСЕК від 2 квітня 2001 року їй з 2 квітня 2001 року по 2 квітня 2002 року встановлено третю групу інвалідності у зв'язку з професійним каліцтвом та визначено 40% втрати професійної працездатності. У подальшому висновками МСЕК від 22 квітня 2002 року,     29 червня 2004 року та від 14 серпня 2006 року їй встановлено 30% втрати професійної працездатності. 9 червня 2016 року її звільнено з роботи за станом здоров'я.
 
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2016 року, ухваленим у складі судді Брежнева О. А., позов задоволено частково. 
 
Стягнено з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області на користь ОСОБА_4 12 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
У іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, встановивши, що позивачу спричинено моральну шкоду внаслідок отриманої травми на виробництві, дійшов висновку, що вона має право на відшкодування моральної шкоди, яку відповідно до закону повинно виплатити Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області.
 
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2016 року, постановленою колегією у складі суддів: Корчистої О. І., Будулуци М. С., Дундар І. О., рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Відхиляючи апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2016 року залишено без змін. 
 
У липні 2017 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмут Донецької області звернулось до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року в частині стягнення з Відділення моральної шкоди,  посилаючись на неоднакове у цій частині застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; просило постановити нове рішення, яким у позові до Відділення про відшкодування моральної шкоди відмовити. 
 
Для прикладу неоднакового застосування судом касаційної інстанції вказаної норми матеріального права Відділення посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц.
 
Ухвалою Верховного Суду України від 14 серпня 2017 року поновлено Відділенню строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ  від 15 грудня 2016 року, відкрито провадження у даній справі та витребувано з Артемівського міськрайонного суду Донецької області матеріали цивільної справи.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше. 
 
Підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви).
 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви з огляду на наступне. 
 
У справі, яка переглядається судами попередніх інстанцій встановлено, що з 3 жовтня 1998 року по 9 червня 2006 року ОСОБА_4 перебувала в трудових відносинах з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат».
 
22 травня 2000 року під час виконання трудових обов'язків із ОСОБА_4 стався нещасний випадок, внаслідок якого ОСОБА_4 травмувала ногу, що підтверджується актом № 10 від 23 травня 2000 року.
 
Відповідно до висновку МСЕК від 2 квітня 2001 року ОСОБА_4 з 2 квітня 2001 року по 2 квітня 2002 року встановлено третю групу інвалідності у зв'язку з професійним каліцтвом та визначено 40% втрати професійної працездатності. 
 
Також судами встановлено, що висновками МСЕК від 22 квітня 2002 року, 29 червня 2004 року та від 14 серпня 2006 року ОСОБА_4 встановлено                     30% втрати професійної працездатності. 
 
9 червня 2016 року ОСОБА_4 звільнено з роботи за станом здоров'я.
 
Задовольняючи частково позов та стягуючи з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області на користь ОСОБА_4 12 000 грн у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, застосувавши положення                                     статей 15, 16, 23, 83 ЦК України, статей 2, 153, 237-1 КЗпП України,                         статей 1, 4 Закону України «Про охорону праці», статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», врахував роз'яснення, викладені у пунктах                                   6, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року                       № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», і з дотриманням засад розумності, виваженості та справедливості дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з Відділення на користь позивача моральної шкоди, оскільки внаслідок трудового каліцтва та втрати 30% професійної працездатності позивачу завдано моральних страждань.
 
Разом з тим в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, наданою заявником для порівняння, міститься висновок про відсутність підстав для відшкодування Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, оскільки відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції від 1 січня 2015 року) обов'язок з відшкодування моральної шкоди покладено на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку; оскільки позивач звернулася до суду 21 червня 2016 року - вона не має права на відшкодування моральної шкоди з Відділення. 
 
Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції у частині, про перегляд якої просить заявник, одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
 
Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом (судами) касаційної інстанції у частині, про перегляд якої просить заявник,  одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.
 
Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов?язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».
 
З 1 січня 2015 року цей Закон, який став називатися Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», діє в новій редакції.
 
Норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне                соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); 
у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28);
моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34). 
 
З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.
 
Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»було зупинено на 2006 та 2007 роки дію норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», які передбачали здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.  
 
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, в Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» внесені зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.  
 
Згодом Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, в тому числі, змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 1 січня 2015 року. 
 
Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій виходили з того, що посилання Відділення на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 1 січня 2015 року, помилкове і вказаний Закон не застосовується до спірних правовідносин, оскільки згідно з частиною третьою статті 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. 
 
Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»  в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечать змісту частини першої                                    статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. 
 
Вказаними положеннями Закону право громадян, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). 
 
Судами встановлено, що з позовом до Відділення про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві,                ОСОБА_4 звернулася у січні 2016 року. З цього часу між сторонами виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції, чинній з                      1 січня 2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням, правові підстави для задоволення позову відсутні.
 
Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, надану заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».
 
Таким чином, у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій  залишили поза увагою Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 1 січня 2015 року, відповідно до якого саме на роботодавця покладено обов'язок з відшкодування моральної шкоди у зв'язку з професійним захворюванням, і, як наслідок, дійшли неправильного висновку про часткове задоволення позову про стягнення коштів на відшкодування моральної кошти з Відділення, не взявши до уваги, що ОСОБА_4 звернулася до суду після того, як Закон вже не передбачав відшкодування моральної шкоди Відділення. 
 
Оскільки неправильне застосування судами зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення спору, то відповідно до частин першої та другої статті 360-4 ЦПК України 2004 року ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до Відділення. 

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частинами першою та другою статті 360-4 ЦПК України                     2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Заяву Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмут задовольнити.
 
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 11 травня                               2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року скасувати в частині стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмут на користь ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 12 000 грн та ухвалити у цій частині нове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_4 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмут про відшкодування моральної шкоди відмовити.
 
Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник  С. О. Погрібний