П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

24 січня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 800/349/17 (П/9901/337/18)
Провадження № 11-495сап18
 
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Золотнікова О. С., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г, 
за участю секретаря судового засідання - Мамонової І. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
представник Вищої ради правосуддя - Белінська О. В.,
представник Президента України - Гуцал Д. С.,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3, Вищої ради правосуддя(яка є правонаступником Вищої ради юстиції; далі - ВРП, ВРЮ відповідно), Президента України на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року (судді Кравчук В. М., Анцупова Т. О., Гімон М. М., Коваленко Н. В., Стародуб О. П.) у справі № 800/349/17 (П/9901/337/18) за адміністративним позовом ОСОБА_3 до ВРП, Президента України про визнання незаконними та скасування рішення в частині внесення подання про звільнення, указу і наказу, поновлення на роботі та
ВСТАНОВИЛА:
15 червня 2010 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРЮ, в якому просив: 
- визнати незаконним рішення відповідача від 07 червня 2010 року № 460/0/15-10 «Про внесення Президенту України подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги»; 
- зобов'язати ВРЮ скасувати це рішення в частині внесення подання про звільнення з посади судді за порушення присяги та винести рішення про відхилення подання про звільнення.
Крім того, 09 липня 2010 року ОСОБА_3 подав адміністративний позов до Президента України про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 06 липня 2010 року № 755/2010 «Про звільнення судді», яким його було звільнено з посади судді.
Позовні заяви мотивовано тим, що відповідачі при прийнятті оскаржуваних рішення та Указу порушили процедуру розгляду питання звільнення судді за порушення присяги, при цьому висновки, викладені у поданні, є упередженими та не відповідають фактичним обставинам.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 28 липня 2010 року об'єднав для спільного розгляду в одне провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ВРЮпро визнання незаконним рішення і зобов'язання вчинити певні дії та справу за позовом ОСОБА_3 до Президента України про визнання незаконним та скасування Указу.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2010 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись із постановою Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_3 подав до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) заяву проти України, в якій скаржився на порушення пункту 1 статті 6 та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), посилаючись на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим, суперечило принципу незалежного і безстороннього суду, а також незаконне звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.
З огляду на схожість заяви ОСОБА_3 з іншими заявами, поданими до ЄСПЛ громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 правила 42 Регламенту Суду.
19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_3 (№ 4588/11), яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності і безсторонності та статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.
Рішення суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.
03 травня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2010 року з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення із заявою до суду, далі - КАС України), в якій просив скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2010 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позов повністю і поновити позивача на посаді судді Носівського районного суду Чернігівської області з 31 серпня 2010 року.
За наслідками розгляду справи за заявою ОСОБА_3 Верховний Суд України 07 серпня 2017 року прийняв постанову, якою з огляду на зазначені вище висновки ЄСПЛ у рішенні від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України» скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2010 року, а справу передав на новий розгляд до цього ж суду.
Під час нового розгляду справи ОСОБА_3 19 вересня 2017 року подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив:
- визнати незаконними та скасувати рішення ВРЮ від 07 червня 2010 року № 460/0/15-10 в частині внесення подання про звільнення з посади судді за порушення присяги, Указ Президента України від 06 липня 2010 року № 755/2010 про його звільнення з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги судді, а також наказ Носівського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2010 року № 60 про його звільнення з посади судді вказаного вище суду з 30 серпня 2010 року;
- поновити його на посаді судді Носівського районного суду Чернігівської області з 30 серпня 2010 року.
Також просив допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення на посаді. 
До набрання чинності КАС України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»(далі - Закон № 2147-VIII) та припинення діяльності Вищого адміністративного суду України розгляд адміністративного позову ОСОБА_3 цим судом не закінчено.
Відповідно до підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України та на підставі Закону № 2147-VIII справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, суддя якого ухвалою від 16 січня 2018 року прийняв цю справу до провадження.    
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 29 березня 2018 року позов ОСОБА_3 задовольнив частково: визнав протиправними та скасував рішення ВРЮ від 07 червня 2010 року № 460/0/15-10 та Указ Президента України від 06 липня 2010 року № 755/2010 в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернувся до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Також позивач просить допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення на посаді.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, зазначивши, що питання поновлення позивача на посаді судді на виконання судового рішення належить до повноважень ВРП і не може вирішуватися судом, зробив помилковий висновок, що ґрунтується на припущеннях та не забезпечує ефективного способу відновлення порушеного права. Крім цього, ОСОБА_3 вважає помилковим висновок суду щодо передчасності вимог про скасування наказу Носівського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2010 року № 60 та поновлення на посаді, оскільки з часу порушення його прав уже минуло майже вісім років. На думку позивача, вказані вимоги є похідними до вимог, які були задоволені судом. ОСОБА_3 вважає, що зазначене свідчить про надання судом неналежної правової оцінки рішенню ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України».
ВРП та Президент України також подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року в частині задоволення позову й ухвалити в цій частині нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову повністю. 
В апеляційних скаргах відповідачі посилаються на те, що ВРЮ та Президент України, приймаючи оскаржувані рішення та Указ, діяли з дотриманням процедури їх прийняття і видання. ВРП, зокрема, зазначає, що висновок суду про притягнення позивача двічі до відповідальності за одні й ті ж діяння не ґрунтується на законі. Також є незрозумілим, на думку ВРП, висновок суду про те, що визнання незаконним та скасування наказу Носівського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2010 року № 60 про звільнення з посади судді цього суду з 30 серпня 2010 року та поновлення ОСОБА_3 на посаді судді в цій справі є способом виконання судового рішення, а не окремим способом захисту порушених прав судді; порядок та спосіб виконання судового рішення, що набрало законної сили, повинна визначити ВРП відповідно до її повноважень та з урахуванням вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України. До того ж Президент України на обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав правої оцінки тому факту, що на час видання Главою держави оскаржуваного Указу подання ВРЮ було чинним.
Позивач у відзивах на апеляційні скарги ВРП та Президента Українипросить залишити їх без задоволення з тих підстав, що доводи апеляційної скарги ВРП ґрунтуються на власних трактуваннях відповідачем такого виду відповідальності судді як звільнення за порушення присяги. Спростовуючи викладену в апеляційній скарзі позицію Президента України, позивач зазначив, що Указ Глави держави є похідним документом за наслідками існування рішення ВРЮ від 07 червня 2010 року, а тому в разі скасування згаданого рішення ВРЮ також підлягає скасуванню й Указ Президента України, оскільки підстава його видачі є незаконною. До того ж позивач зазначає, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в ухваленому рішенні дійшов правильного висновку про порушення щодо позивача вимог статті 61 Конституції України. На думку ОСОБА_3, поза увагою ВРП залишилася та обставина, що суд першої інстанції ототожнив поняття «поновлення на посаді незаконно звільненого судді» з поняттям «призначення суддів на посади», що є різними за змістом і призвело до неправильного вирішення трудового спору. 
Відповідачі відзиви на апеляційну скаргу позивача не подали.
У судовому засіданні позивач та представники ВРП і Президента України підтримали свої апеляційні скарги, просили їх задовольнити з викладених у них мотивів.
Дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи та надані на противагу їм аргументи, заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_3, ВРП та Президента України підлягають частковому задоволенню з таких підстав. 
Суд першої інстанції установив, що Указом Президента України від 12 січня 2007 року № 11/2007 «Про призначення суддів» ОСОБА_3 призначено на посаду судді Носівського районного суду Чернігівської області строком на п'ять років. 
Рішенням Кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Київського апеляційного округу від 26 вересня 2008 року задоволено подання голови Ради суддів Чернігівської області Салая М. Г.: притягнуто суддю ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності та накладено на нього дисциплінарне стягнення у виді догани, про що внесено запис до трудової книжки. 
Підставою притягнення до дисциплінарної відповідальності стало порушення норм процесуального права при застосуванні заходів забезпечення позову в цивільній справі № 2-225/2008 за позовом ОСОБА_9 до Міністерства охорони здоров'я України (далі - МОЗ України), Державної акціонерної компанії «Держмедпром» (була перейменована в Державну акціонерну компанію «Укрмедпром»; далі - ДАК «Держмедпром» та ДАК «Укрмедпром» відповідно) про поновлення на роботі.
07 травня 2008 року до ВРЮ надійшла пропозиція члена ВРЮ Кудрявцева В. В. від 24 квітня 2008 року про прийняття подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді.
03 червня 2008 року до ВРЮ надійшло подання Міністра юстиції України - члена ВРЮ Оніщука М. В. від 29 травня 2008 року аналогічного змісту.
Вимоги звернень ґрунтувалися на тому, що суддя ОСОБА_3. ухвалою від 22 лютого 2008 року відкрив провадження в цивільній справі № 2-225/2008 за позовом ОСОБА_9 до МОЗ України, ДАК «Держмедпром» про поновлення на роботі. 
Крім того, в цей же день суддя ОСОБА_3. постановив ухвалу в указаній справі, якою до закінчення розгляду справи по суті вжив такі заходи щодо забезпечення позову:
- зупинив дію наказу МОЗ України від 12 лютого 2008 року № 25-0; 
- заборонив Відкритому акціонерному товариству (далі - ВАТ) «Мегабанк» вносити зміни стосовно найменування власника рахунку у цінних паперах № 390600, що відкритий на ім'я ДАК «Держмедпром», та стосовно розпорядника рахунку в цінних паперах № 390600, що відкритий на ім'я ДАК «Держмедпром»; 
- заборонив ВАТ «Перший інвестиційний банк» вносити зміни стосовно найменування власника рахунку в цінних паперах № 003044, що відкритий на ім'я ДАК «Держмедпром», та стосовно розпорядника рахунку в цінних паперах № 003044, що відкритий на ім'я ДАК «Держмедпром»; 
- заборонив МОЗ України вносити (затверджувати) зміни та/або доповнення до статуту або викладати (затверджувати) в новій редакції статут ДАК «Держмедпром», вносити (затверджувати) зміни та/або доповнення до статуту або викладати (затверджувати) в новій редакції статут ДАК «Укрмедпром»; здійснювати державну реєстрацію змін та/або доповнень до статуту або нової редакції статуту ДАК «Держмедпром», здійснювати державну реєстрацію змін та/або доповнень до статуту або нової редакції статуту ДАК «Укрмедпром»; 
- заборонив голові виконавчого правління ДАК «Укрмедпром» Курищуку К. В. вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації змін та/або доповнень до статуту або нової редакції статуту ДАК «Держмедпром», державної реєстрації змін та/або доповнень до статуту або нової редакції статуту ДАК «Укрмедпром»;
- заборонив державному реєстратору, зокрема, але не виключно, Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, здійснювати державну реєстрацію змін та/або доповнень до статуту або нової редакції статуту ДАК «Держмедпром»; здійснювати державну реєстрацію змін та/або доповнень до статуту або нової редакції статуту ДАК «Укрмедпром».
Цю ухвалу про забезпечення позову було скасовано суддею ОСОБА_3 ухвалою від 25 березня 2008 року.
Ухвалою від 26 червня 2008 року суддя ОСОБА_3. передав вказану цивільну справу за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області.
На думку авторів звернень до ВРЮ, прийняття справи до розгляду з порушенням правил підсудності, визначених статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), викликає сумнів у об'єктивності та безсторонності судді, свідчить про порушення суддею присяги та є підставою для його звільнення.
У наданих члену ВРЮ Кудрявцеву В. В. поясненнях щодо обставин, які стосуються відкриття провадження та забезпечення позову в цивільній справі № 2-225/2008, ОСОБА_3 зазначив, що провадження у вказаній цивільній справі ним було відкрито з дотриманням вимог частини першої статті 110 ЦПК України, згідно з якою позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за місцем проживання позивача. Оскільки в матеріалах справи була відсутня копія паспорта з відміткою про місце реєстрації позивача, питання про територіальну підсудність справи ним вирішувалось за наявною у справі копією договору оренди житла. Що стосується ухвали про забезпечення позову, то після того, як йому стало відомо про те, що подібна справа за позовом ОСОБА_9 перебуває в провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва, ухвалою від 25 березня 2008 року він скасував ухвалу про забезпечення позову від 22 лютого 2008 року. Ухвалою від 20 травня 2008 року Апеляційний суд Чернігівської області ухвалу від 25 березня 2008 року залишив без змін.
Крім того, ОСОБА_3 наголошував, що обставини, які стосувались допущених ним під час розгляду цивільної справи № 2-225/2008 порушень норм процесуального права щодо відкриття провадження та забезпечення позову, були предметом перевірки Кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Київського апеляційного округу, яка рішенням від 26 вересня 2008 року притягнула його до дисциплінарної відповідальності та наклала дисциплінарне стягнення у виді догани.
За результатами розгляду пропозиції члена ВРЮ від 24 квітня 2008 року та подання Міністра юстиції України від 29 травня 2008 року, ВРЮ 07 червня 2010 року ухвалила рішення № 460/0/15-10 «Про внесення Президенту України подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги», в якому зазначила, що суддя ОСОБА_3. при здійсненні судочинства проявив несумлінність, безвідповідально поставився до своїх службових обов'язків, проігнорував вимоги закону, внаслідок чого прийняв до розгляду позовну заяву з порушенням норм щодо територіальної підсудності і постановив незаконну ухвалу про забезпечення позову, що свідчить про порушення ним присяги судді.
Указом Президента України від 06 липня 2010 року № 755/2010 ОСОБА_3 звільнено з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області у зв'язку з порушенням присяги судді на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України.
Вважаючи зазначені рішення ВРЮ та Указ Президента України протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Розглядаючи справу «Куликов та інші проти України», зокрема і заяву ОСОБА_3 (№ 4588/11), ЄСПЛ постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, зазначивши, що провадження у ВРЮ і Верховній Раді України (далі - ВРУ) характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки. У справі, зокрема, ОСОБА_3 подання ВРЮ про звільнення заявника було внесено Президенту України, а не до ВРУ, для ухвалення остаточного рішення про його звільнення. Оскільки ця частина процесу прийняття рішень була покладена на Президента України, який був наділений значними виконавчими повноваженнями, вбачається, що цей етап провадження на національному рівні не забезпечив основних гарантій судового процесу, передбачених статтею 6 Конвенції; ця відмінна особливість проміжного етапу складної національної процедури не впливає на загальний висновок про те, що принципи незалежності і неупередженості не були забезпечені на національному рівні (пункти 135 - 137 цього рішення).
Суд констатував і порушення статті 8 Конвенції щодо заявника, встановивши, що звільнення заявника з посади становило втручання у його приватне життя, а також що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону» (пункт 138 зазначеного рішення).
Суд також постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у додатку II, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_3 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5 тис. євро.
Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду у справах проти України та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції і протоколів до неї, регулюються положеннями Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV).
На підставі статті 2 цього Закону рішення Суду є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.
Відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Ураховуючи, що Суд встановив наявність великої кількості системних і загальних недоліків у роботі ВРЮ та Президента України на момент здійснення провадження щодо ОСОБА_3, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в оскаржуваному рішенні дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішення ВРЮ від 07 червня 2010 року «Про внесення Президенту України подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги» та Указу Президента України від 06 липня 2010 року № 755/2010 в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області.
Разом з тим Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, задовольняючи позов частково, виходив також із того, що ОСОБА_3 був притягнутий до відповідальності за одне й те саме порушення двічі. Питання про те, до якого виду юридичної відповідальності належить порушення присяги судді - дисциплінарної чи іншої, не є істотним для вирішення спору, оскільки особа не повинна зазнавати негативних наслідків застосування до неї «неякісного» закону. Відтак відповідач не довів, що звільнення за порушення присяги є окремим видом відповідальності, а отже, не довів і правомірності своїх дій. Таким чином, на думку суду першої інстанції, щодо ОСОБА_3 має місце порушення статті 61 Конституції України.
Велика Палата Верховного Суду не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 126 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) установлено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, та визначено перелік підстав звільнення судді з посади, серед яких самостійною виокремлено таку підставу, як порушення суддею присяги (пункт 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України).
Аналогічне положення було закріплено в пункті 5 частини першої статті 15 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів» (який був чинним на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2862-XII).
Конституційне повноваження щодо внесення подання про звільнення суддів з посад згідно з пунктом 1 частини першої статті 131 Конституції України належало до відання ВРЮ.
Це повноваження ВРЮ конкретизувалося положеннями статей 31, 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (який був чинний час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 22/98-ВР), які врегульовують розгляд питання про звільнення судді за загальними та особливими обставинами відповідно. За правилами частини першої статті 32 цього Закону розгляд питання про звільнення судді за особливими обставинами, однією з яких є порушення суддею присяги, можливий після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України відповідного висновку або за власною ініціативою. 
Наведені норми матеріального права встановлювали повноваження ВРЮ щодо внесення за власною ініціативою подання про звільнення суддів з посади за порушення суддею присяги до органу, який їх призначив або обрав, і розгляду за власною ініціативою питання про звільнення суддів з цієї підстави, що відповідало положенням статті 131 Конституції України.
Порушенням суддею присяги відповідно до положень частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР є:
- вчинення дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів;
- незаконне отримання суддею матеріальних благ або здійснення витрат, що перевищують доходи такого судді та членів його сім'ї;
- умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом;
- порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності, то положеннями Закону № 2862-XII передбачалося, що до суддів застосовуються такі дисциплінарні стягнення: догана, пониження кваліфікаційного класу (стаття 32).Інших видів дисциплінарного стягнення цим Законом не передбачено.
Відповідно до положень частини першої статті 31 Закону № 2862-XII підставами для притягнення до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку було визначено порушення: законодавства при розгляді судових справ; вимог, передбачених статтею 5 цього Закону; обов'язків, указаних у статті 6 цього Закону. 
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що звільнення судді з посади у разі порушення ним присяги не було видом дисциплінарного стягнення.
Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Таким чином, в контексті наведених фактичних обставин та вказаних вище норм права, немає юридичних підстав вважати, що стосовно ОСОБА_3, якого Указом Президента України від 06 липня 2010 року № 755/2010 було звільнено з посади судді у зв'язку з порушенням присяги, мало місце повторне притягнення до юридичної відповідальності одного виду.
Законодавче закріплення звільнення судді за порушення присяги як виду дисциплінарного стягнення набрало чинності лише з 28 березня 2015 року згідно із Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI«Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд».
Щодо позовних вимог про поновлення позивача на посаді, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.
У пункті 147 рішення «Куликов та інші проти України» ЄСПЛ вказав, що у великій кількості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження. У справі «Олександр Волков проти України» Суд зазначив, що відновлення національного провадження не було належним заходом. Беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд у тій справі дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до принципів Конвенції і надав Уряду вказівку забезпечити поновлення заявника на посаді.
Крім того, відхиливши прохання щодо вжиття заходів індивідуального характеру шляхом поновлення заявників на посаді, Суд вказав на впровадження в Україні повномасштабної судової реформи, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни, та наголосив на тому, що, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Відтак Суд вирішив не дотримуватись підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України» щодо вжиття індивідуальних заходів (пункт 148 рішення «Куликов та інші проти України»).
Відповідно до абзацу дев'ятого частини першої статті 1 Закону № 3477-IV виконання рішення включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.
Згідно зі статтею 10 вказаного Закону з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.
Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.
Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
Положеннями статті 13 Конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України (тут і далі - в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) та Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно зі статтею 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів. 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 131 Конституції України та статті 3 Закону № 1798-VIII до повноважень ВРП належить внесення подання про призначення судді на посаду, ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
На підставі частини третьої статті 52 Закону № 1798-VIII у випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно. Повторний розгляд справи здійснюється ВРП у пленарному складі у порядку, визначеному статтею 49 цього Закону.
Як зазначалося вище, відповідно до частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР (чинного на час вчинення суддею ОСОБА_3 установлених вище порушень норм процесуального права) порушенням суддею присяги визнавалося, зокрема, вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.
Пунктом 7 частини дев'ятої статті 109 Закону № 1402-VІІІ визначено, що істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, факт, що суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.
Частина восьма вказаної статті Закону № 1402-VІІІ передбачає, що у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді застосовується дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
Із аналізу положень статей 106, 109 Закону № 1402-VІІІ, а також частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР (втратив чинність) убачається, що із внесенням змін до законодавства вид стягнення, що підлягає застосуванню до судді у зв'язку із допущенням поведінки, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя, в тому числі в питаннях чесності та дотримання стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, за своєю суттю не змінився. У разі встановлення відповідних обставин до судді застосовується стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
Ураховуючи, що за результатами впровадження повномасштабної судової реформи та інституційних змін в Україні утворено ВРП, яка відповідно до чинного законодавства може давати оцінку діям судді при здійсненні правосуддя й приймати у зв'язку з цим остаточні рішення, Велика Палата Верховного Суду вважає, що заходом індивідуального характеру та законним способом відновлення порушених прав позивача в цій справі буде повторний розгляд новоутвореним органом питання щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_3 з посади судді за порушення присяги.
При цьому позовна вимога ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу Носівського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2010 року № 60 про його звільнення з посади судді вказаного вище суду з 30 серпня 2010 року не може бути задоволена з огляду на те, що цей суд не залучено до участі у справі в якості відповідача.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За правилами частини четвертої статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на викладене, рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення - про часткове задоволення позову. В іншій частині суд першої інстанції прийняв по суті правильне рішення про задоволення позову, але при цьому помилково застосував норми матеріального права, а тому наявні підстави для зміни рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року в його мотивувальній частині з викладених вище обставин.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 317, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційні скарги ОСОБА_3, Вищої ради правосуддя та Президента України задовольнити частково.
2. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 скасувати.
3. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.
3.1. Передати на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_3 з посади за порушення присяги.
3.2. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
4. В іншій частині рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                                      В. С. Князєв 
 
Суддя-доповідач   О. С. Золотніков
 
Судді:                                    Н. О. Антонюк   О. Б. Прокопенко
 
С. В. Бакуліна   Л. І. Рогач
 
В. В. Британчук І. В. Саприкіна
 
Д. А. Гудима   О. М. Ситнік
 
О. Р. Кібенко   О. С. Ткачук
 
Л. М. Лобойко   В. Ю. Уркевич
 
Н. П. Лященко   О. Г. Яновська