Постанова                                                  
Іменем України
 
19 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа №  688/2610/16-ц
провадження № 61-20509св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого – Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – військова частина НОМЕР_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  військової частини НОМЕР_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2016 року у складі судді                  Козачук С. В. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області                        від 05 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про скасування наказів та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 вересня 2006 року він прийнятий на роботу у військову частину НОМЕР_1 стрільцем загону воєнізованої охорони,       04 жовтня 2006 року переведений на посаду начальника загону воєнізованої охорони.
20 вересня 2013 року наказом командира військової частини  НОМЕР_1 його відсторонили від виконання обов`язків до розгляду судом справи про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України.
В межах кримінального провадження ухвалою слідчого судді відмовлено у відстороненні ОСОБА_1 від займаної посади.
Наразі остаточне рішення у кримінальній справі за його обвинуваченням судом не ухвалено, однак 17 квітня 2015 року, коли був чинним обвинувальний вирок щодо нього, ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 7 статті 36 КЗпП України.
На виконання рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 червня 2016 року його поновлено на роботі наказом відповідача від 13 червня 2016 року, однак продовжено дію наказу про відсторонення від роботи.
Вважаючи, що відсторонення його від роботи є незаконним, оскільки суперечить вимогам статті 46 КЗпП України, просив скасувати відповідні накази відповідача від 20 вересня 2013 року та 13 червня 2016 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 вересня 2013 року по день ухвалення рішення у справі.
 
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області                     від 28 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2013 року по 26 жовтня 2016 року у сумі 211 839,80 грн, з подальшим утриманням усіх обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством, до бюджету.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 2 118,54 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю правових підстав, передбачених статтею 46 КЗпП України, для відсторонення ОСОБА_1 від роботи та безпідставністю позовних вимог у частині скасування наказів              від 20 вересня 2013 року та 13 червня 2016 року у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки ці накази скасовані наказом  командира військової частини НОМЕР_1 від 27 жовтня 2016 року. Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період, який розпочався по закінченню дії застосованого до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, а саме з 14 листопада 2013 року, та закінчився 26 жовтня 2016 року, оскільки 27 жовтня 2016 року позивача було поновлено на роботі та відновлено його право на отримання заробітної плати.
 
Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 05 грудня 2016 року відхилено апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 , рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків начальника загону воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 відбулося без законних підставі. Позивач, будучи відстороненим від роботи з 20 вересня 2013 року та в подальшому наказом від 17 квітня 2015 року звільненим, після поновлення його судовим рішенням від 10 червня 2016 року на посаді                   до 26 жовтня 2016 року заробітної плати не отримував, а тому обґрунтованим є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу                 з 14 листопада 2013 року (після закінчення терміну дії запобіжного заходу) по 26 жовтня 2016 року.
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, військова частина НОМЕР_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивача було звільнено на підставі вироку, який набрав законної сили. Період з часу набрання вироком стосовно позивача законної сили (17 травня 2015 року) до дати звернення позивача до суду з позовом про поновлення на роботі (05 лютого 2016 року) не може враховуватись до періоду вимушеного прогулу, у зв`язку із відсутністю вини відповідача у звільненні та усуненні від виконання позивачем своїх обов`язків.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої  та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суди установили, що ОСОБА_1 з 11 вересня 2006 року працював стрільцем загону воєнізованої охорони у військовій частині НОМЕР_1 та                        04 жовтня 2006 року був переведений на посаду начальника загону воєнізованої охорони вказаної військової частини.
 
11 вересня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України.
 
Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 вересня 2013 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту терміном на 60 днів, до                            13 листопада 2013 року.
 
18 вересня 2013 року позивач подав заяву командиру військової частини НОМЕР_1 про неможливість виходу з щорічної відпустки на роботу у зв`язку із застосованим щодо нього запобіжного заходу.
 
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 20 вересня 2013 року № 202 працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 було відсторонено від виконання обов`язків за посадою з 20 вересня 2013 року до розгляду справи судом згідно зі статтею 46 КЗпП України та пунктом 1 статті 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».
 
Під час досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 листопада 2013 року відмовлено слідчому в задоволенні клопотання про відсторонення ОСОБА_1 від посади начальника загону воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 .
 
Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області                від 30 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Хмельницької області від 26 березня 2015 року, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України (в редакції закону від 08 квітня 2013 року) та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, строком на два роки, без конфіскації майна. На підставі статті 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.
 
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 17 квітня 2015 року № 80 відповідно до пункту 7 статті 36 КЗпП України звільнено начальника загону воєнізованої охорони ОСОБА_1 з роботи з 17 квітня 2015 року у зв`язку з набранням законної сили вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області    від 30 грудня 2014 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2016 року вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 26 березня 2015 року було скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
 
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області                    від 10 червня 2016 року, що набрало законної сили 14 липня 2016 року, ОСОБА_1 поновлено на роботі з 17 квітня 2015 року.
 
Пунктом 3 наказу тимчасово виконуючого обов’язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 від 13 червня 2016 року № 130 ОСОБА_1 поновлено з 17 квітня 2015 року на посаді начальника загону воєнізованої охорони. Пунктом 4 вищевказаного наказу визначено, що пункт 2 наказу командира військової частини від 20 вересня 2013 року № 202 стосовно відсторонення працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 , начальника загону воєнізованої охорони, є таким, що продовжує свою чинність до моменту винесення рішення суду, яке вступить в законну силу за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013240310000058 від 11 вересня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України.
 
Наказом  командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 від 27 жовтня 2016 року № 249 ОСОБА_1 з 17 квітня 2015 року на підставі рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 червня 2016 року відповідно до пункту 6 статті 40 КЗпП України поновлено на роботі на посаді начальника загону воєнізованої охорони. Скасовано             пункт 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20 вересня                   2013 року № 202 та пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1               від 13 червня 2016 року № 130 стосовно відсторонення працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 від виконання обов`язків начальника загону воєнізованої охорони.
 
Вирішуючи спір, суди виходили з того, що відсторонення ОСОБА_1 від виконання повноважень на посаді начальника загону воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 відбулося без законних підстав.
 
Такі висновки судів  відповідають вимогам закону та матеріалам справи.
 
Відповідно до пунктів 1.1., 1.3. Положення про воєнізовану охорону об`єктів Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 29 лютого 2012 року № 103(далі – Положення) цим Положенням визначаються засади організації, керівництва та комплектування підрозділів воєнізованої охорони Збройних Сил України (далі – ВОХОР), основні обов`язки начальницького складу ВОХОР. У своїй діяльності підрозділи ВОХОР керуються Конституцією та законами України, актами Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства оборони України та цим Положенням.
 
Згідно із пунктом 1.4. Положення особовий склад підрозділів ВОХОР є працівниками Збройних Сил України, на яких поширюється законодавство України про працю та державне соціальне страхування.
 
Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
 
Згідно із статтею 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
 
Вирішуючи питання законності наказів про відсторонення позивача від посади та спір у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди обґрунтовано виходили з невідповідності цих наказів статті  46 КЗпП України, оскільки в діях ОСОБА_1 не встановлено появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони.
 
Статтею 154 КПК України встановлено, що відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. При цьому строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 КПК України. Право на звернення до слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження із клопотанням про відсторонення особи від посади має прокурор та слідчий за погодженням з прокурором (частина перша статті 155 КПК України).
 
В межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 вересня 2013 року за № 42013240310000058 в порядку, передбаченому статтями 154, 155 КК України слідчим суддею чи судом рішення про відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків не ухвалювалось.
 
Враховуючи відсутність підстав для відсторонення ОСОБА_1 від роботи, передбачених статтею 46 КЗпП України, і незастосування такого відсторонення в межах кримінального провадження, суди дійшли правильного висновку, що відсторонення його від виконання повноважень на посаді за період з 14 листопада 2013 року по 26 жовтня 2013 року є незаконним.
 
Пленум Верховного Суду України  у пункті 10 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив, що в разі встановлення, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП).
 
Таким чином, оскільки відсторонення позивача від виконання повноважень на посаді було проведено відповідачем з порушенням вимог закону та враховуючи встановлений факт вимушеного прогулу, висновок судів про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону.
 
Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Доводи касаційної скарги  про відсутність вимушеного прогулу за період з 17 травня 2015 року по 05 лютого 2016 року є безпідставними, оскільки як встановлено судами, в цей період, який входить в період з 14 листопада 2013 року по 26 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 був незаконно відсторонений від роботи і не отримував заробітної плати.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 415–419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області                   від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області                        від 05 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                             Б. І. Гулько
 
Є. В. Синельников
 
С. Ф. Хопта