Постанова
Іменем України
28 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 520/17078/14-ц
провадження № 61-4869св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,  Штелик С. П.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представник позивачів - ОСОБА_5,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Фамільний дім», ОСОБА_6,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2015 року у складі судді Васильків О. В. та рішення Апеляційного суду Одеської області                           від 01 червня 2016 року у складі колегії суддів: Фальчука В. П., Кравця Ю. І., Таварткіладзе О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»                ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У грудні 2014 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Фамільний дім» про заборону самочинного будівництва та зобов'язання вчинити певні дії.
Позовна заява мотивована тим, що з листопада 2014 року ТОВ «Будівельна компанія «Фамільний дім» анонсувало на своєму сайті будівництво 59 квартирного будинку на АДРЕСА_1, по периметру земельної ділянки встановлено паркан. Земельна ділянка під таке будівництво не виділялась, зміни цільового призначення ділянки не було. Також                   ОСОБА_5 зазначала, що будинки позивачів знаходяться поруч, побудовані у 1950-ті роки на водянистій місцевості в складних геологічних умовах, тому будівництво багатоквартирного будинку може спричинити їх руйнування.
Протягом розгляду справи представник позивачів подала заяву про зміну позовних вимог, в якій зазначила, що 19 грудня 2014 року департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області (далі - ДДАБІ в Одеській області) зареєстрував декларацію № ОД 082143520681 про початок виконання будівельних робіт «Будівництво індивідуального житлового будинку та відкритого басейну» на АДРЕСА_1, замовником будівництва зазначено ОСОБА_6, позивачі вважають, що відомості цієї декларації є неповними, недостовірними, суперечливими та мають ознаки підробки або фальшування, зокрема відсутні відомості про головного архітектора проекту, неправильно зазначено найменування юридичної особи, яка розробляла проектну документацію, та її затвердження керівником проектної організації, зазначено занижену - ІІ категорію складності замість ІІІ категорії та ін.
Посилаючись на статті 104, 152 Земельного кодексу України (далі -                             ЗК України), з урахуванням зміни позовних вимог ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 просила: визнати будівництво чотирьохповерхового 59 квартирного будинку на АДРЕСА_1 самочинним; заборонити самочинне будівництво; зобов'язати відповідача здійснити демонтаж будівельної огорожі; зобов'язати припинити нецільове використання земельної ділянки; привести ділянку в попередній стан, який існував до початку будівництва; зобов'язати припинити відчуження квартир в об'єкті самочинного будівництва.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2015 року залучено ОСОБА_6 до участі у справі.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2015 року                          у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивачів є недоведеними, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 раніше зверталися до адміністративного суду з позовом до ДДАБІ в Одеській області з вимогами про зобов'язання вчинити дії, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року (у справі № 815/7055/14)                      у задоволенні позову відмовлено з підстав його недоведеності, а обставини, встановлені у зазначеній справі, не доказуються при розгляді цієї справи; відповідно до висновку експертного дослідження від 03 березня 2015 року робочий проект індивідуального будівництва відповідає вимогам ДБН, а будівництво чотирьохповерхового будинку не порушує протипожежні норми відносно одноповерхового будинку на АДРЕСА_2. Крім того, суд дійшов висновку, що обраний позивачами спосіб захисту прав шляхом визнання будівництва самочинним та заборони проведення будівництва не передбачений законом.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2016 року рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання здійснити демонтаж будівельної огорожі, встановленої на                   АДРЕСА_1 скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення.
Зобов'язано ОСОБА_6 знести за власний рахунок бетонну огорожу, висотою 3,1 м, яка розташована напроти віконних прорізів приміщень веранди 1-1 та кухні 1-2 житлового будинку на АДРЕСА_3, яка перешкоджає потраплянню сонячних променів у ці приміщення. 
У решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2015 року залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що згідно з висновком судової комісійної будівельно-технічної експертизи житлового будинку та споруд, розташованих на АДРЕСА_1, ОСОБА_6 побудував паркан по периметру зазначеної земельної ділянки та фрагмент бетонної огорожі висотою 3,1 м розташований у безпосередній близькості (напроти) віконних прорізів приміщень житлового будинку на АДРЕСА_3, перешкоджає потраплянню сонячних променів та зменшує рівень природної освітленості до приміщень будинку. Щодо інших вимог позову суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порушення права позивачів щодо користування житловими будинками та земельними ділянками не доведено, рішення суду першої інстанції у частині вирішення цих вимог відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 та                     ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2016 року у частині залишення без змін рішення першої інстанції та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що проектна документація на будівництво багатоквартирного будинку розроблена з порушенням містобудівних вимог, що неодноразово встановлювалось ДДАБІ в Одеській області. Суди попередніх інстанцій не надали оцінки доказам, наявним в справі, які також досліджувались під час розгляду справи  № 815/6834/15, у якій Одеським окружним адміністративним судом ухвалено постанову від 29 лютого                  2016 року про задоволення позову Державної архітектурно-будівельної інспекції України, зобов'язано ОСОБА_6 знести за власний рахунок самочинно збудований будинок на АДРЕСА_1. На думку позивачів, суди не застосували статтю 376 ЦК України, яка підлягає застосуванню. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У січні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження                             у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що 27 листопада 2014 року Управління архітектури та містобудування Одеської області видало ОСОБА_6 містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на АДРЕСА_1.
19 грудня 2014 року департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області затвердив декларацію № ОД 12143520681 про початок виконання будівельних робіт, замовником якої є ОСОБА_6, щодо будівництва індивідуального житлового будинку та відкритого басейну на      АДРЕСА_1.
Земельна ділянка, на якій ОСОБА_6 розпочав будівництво, з 2014 року належить йому на праві власності. 
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись до суду з цим позовом як користувачі земельних ділянок на АДРЕСА_4 та                           на АДРЕСА_2, які межують з будівництвом.
Суди також встановили, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року у справі № 815/7055/14 у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ДДАБІ в Одеській області про зобов'язання вчинення дій щодо припинення самовільного будівництва та приведення об'єкта забудови на АДРЕСА_1 у первинний стан відмовлено. 
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
З огляду на частину сьому статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову або знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок, якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення
У випадках порушення прав інших осіб право на таке звернення до суду належить і цим особам за умови доведення наявності порушених прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.  
Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту (стаття 16 ЦК України). 
Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Власник порушеного права може скористатися способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Відповідно до статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво; про відшкодування витрат на будівництво, здійснене на земельній ділянці, яку особі не було відведено; про знесення самочинно збудованого нерухомого майна; про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову; про стягнення витрат, пов'язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Суди першої та апеляційної інстанцій відмовили у визнанні спірного будівництва самочинним, заборони проводити будівництво та зобов'язання припинити нецільове використання земельної ділянки за недоведеністю цих позовних вимог.
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно встановили обставини справи та до необхідності переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України, а твердження щодо порушення судами норм матеріального або порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження. 
Посилання у касаційній скарзі на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі № 815/6834/15                      не спростовує висновків судів попередніх інстанцій щодо недоведеності позовних вимог, оскільки у зазначеній справі суди за позовом Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції України ухвалили рішення про зобов'язання ОСОБА_6 знести за власний рахунок самочинно збудований будинок на АДРЕСА_1, дійшовши висновку про доведеність вимог заявленого позову.
Преюдиційність цих фактів слід відрізняти від оцінки судом обставин конкретної справи.
У цій справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом про захист від порушення їх прав та інтересів у зв'язку з розпочатим будівництвом спірного будинку, а при розгляді справи № 815/6834/15 обставина можливого порушення прав третіх осіб не досліджувалась. 
Тобто, постанова Одеського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі № 815/6834/15 не може вважатись преюдиційним підтвердженням факту порушення прав позивачів, ці обставини підлягають доведенню через подання доказів на підтвердження своїх вимог.
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,              а рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2015 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2016 року - без змін.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2015 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Одеської області                      від 01 червня 2016 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. О. Лесько
| С. Ю. Мартєв
| В. М. Сімоненко
| С. П. Штелик