ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 523/4247/16-ц 
провадження № 61-5783 св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Одеська міська рада,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року, ухвалене у складі судді Виноградової Н. В., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року, постановлену колегією у складі суддів Черевка П. М., Суворова В. О., Сватаненка В. І.,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на самочинно збудовані допоміжні господарські споруди.
Посилався на те, що вони з відповідачем в порядку спадкування є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року між ними проведено поділ вказаного будинку і йому виділено в натурі 40/100 часток, а ОСОБА_5 - 60/100 часток будинку, встановлено порядок користування земельною ділянкою із виділенням кожному із співвласників по 377 кв.м земельної ділянки із залишенням у спільному користуванні 57 кв.м цієї земельної ділянки.
Проте у складі вказаного домоволодіння наявні самовільно ним побудовані за життя спадкодавця допоміжні господарські споруди, що складаються з сараю літ. «Г» площею 43 кв.м, навісу літ. «Д» площею 13 кв.м, сараю літ. «Е» площею 32 кв.м, гаражу літ. «З». Вважаючи вказані самочинно збудовані приміщення своєю власністю, позивач просив визнати за ним право власності в судовому порядку.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про те, що він є належним власником самочинно збудованих споруд, які є приналежністю головної речі.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком про недоведеність позовних вимог.
У грудні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд невірно визначив характер правовідносин сторін та помилково виходив з того, що у позові слід відмовити через недоведеність позовних вимог; суди не дослідили надані докази та не врахували, що споруди були зведені саме ним на відведеній для цього ділянці, за власний кошт; спірні споруди не увійшли до складу майна, поділ якого було проведено рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 10 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У лютому 2018 року  справа надійшла до Верховного Суду. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не  підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської ради депутатів трудящих №215 від 26 березня 1957 року ОСОБА_4, батьку позивача, була виділена земельна ділянка площею 527 кв.м під індивідуальне житлове будівництво. 
У період з 1957 по 1963 роки ОСОБА_4 збудований одноповерховий кам'яний будинок під літ. «А», сарай літ. «Б», вбиральня літ. «В», І - мостіння, 1-4 - огородження.
Рішенням виконавчого комітету ради депутатів трудящих № 632 від 15 серпня 1963 року затверджений акт приймання будинку АДРЕСА_1, проте свідоцтво про право власності на житловий будинок ОСОБА_4 за життя не видавалося.
За життя ОСОБА_4 на земельній ділянці збудовані господарські допоміжні споруди: сарай літ. «Г» площею 43 кв.м, навіс літ. «Д» площею 13 кв.м, сарай літ. «Е» площею 32 кв.м, гараж літ. «З», будинок був перебудований, що збільшило його загальну площу з 39,8 кв.м до 58,0 кв.м.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер. 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки з спільної часткової власності в натурі та визнання права власності виділено в натурі у власність ОСОБА_5 60/100 часток спірного житлового будинку, а ОСОБА_4 - 40/100 часток спірного житлового будинку за умови відповідної перебудови, виділено в користування позивача та відповідача земельні ділянки площею по 377 кв. м кожному, припинено право спільної часткової власності, усунено перешкоди позивачу ОСОБА_5 у користуванні власністю. Поділ будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою проведено без урахування об'єктів самочинного будівництва - сараю літ. «Г» площею 43 кв.м, навісу літ. «Д» площею 13 кв.м, сараю літ. «Е» площею 32 кв.м, гаражу літ. «З».
У позовній заяві ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на саме на ці самочинно збудовані споруди.
Так, відповідно до частин другої, третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.
Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
Крім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанції). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави стверджувати про наявність спору про право. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб допитаних як свідків, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Установивши, що розташовані господарсько-побутові будівлі й споруди, на які позивач просив визнати право власності, а саме сараї, гараж, навіс, у відповідності до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку), суд дійшов вірного висновку про те, що у зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК України не можуть бути підставою для визнання за власником житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди.
Доводи касаційної скарги про те, що  суди не дослідили надані докази та не врахували, що споруди були зведені саме ним на відведеній для цього ділянці, за власний кошт; спірні споруди не увійшли до складу майна, поділ якого було проведено рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року, зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовані норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 рокута ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                            С. О. Карпенко 
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак 
Г. І. Усик