Постанова
Іменем України                                                          
 
24 січня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 711/3853/16-ц
провадження № 61-22524св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,  
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Кредитна спілка «Скарбничка»,
третя особа - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2017 року у складі судді Дунаєва С. О. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Ювшина В. І., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Кредитної спілки «Скарбничка» (далі - КС «Скарбничка»), третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним кредитного договору.  
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06 вересня 2009 року між ним та КС «Скарбничка» укладений договір кредиту № 88-0909-3/16, за яким він нібито отримав 170 000,00 грн на будівництво житла на термін 24 місяці із часу отримання кредиту. Додатковим договором до договору кредиту від 16 вересня 2011 року № 1 внесені зміни у термін повернення кредиту, згідно з яким строк надання кредиту позичальнику складає 36 місяців з моменту видачі кредиту позичальнику. 
 
Позивач зазначав, що договір кредиту від 16 вересня 2009 року № 88-0909-3/16  укладений із порушенням вимог законодавства про захист прав споживачів та про діяльність кредитних спілок, оскільки він укладений за відсутності вільного волевиявлення сторін, із застосуванням психічного тиску і обману, не спрямований на реальне настання правових наслідків, а самі умови вказаного договору є несправедливими. В обґрунтування вимог щодо визнання недійним додаткового договору до договору кредиту від 16 вересня 2011 року № 1 позивач зазначав, що не укладав його, а підпис на договорі виконаний іншою особою.
 
Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати недійсним договір кредиту від 16 вересня 2009 року № 88-0909-3/16 та додатковий договір до нього від 16 вересня 2011 року № 1.
 
Рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір кредиту від 16 вересня 2009 року № 88-0909-3/16 та додатковий договір до нього від 16 вересня 2011 року № 1. Зобов'язано ОСОБА_4 повернути на користь КС «Скарбничка» 112 049,79 грн.
Додатковим рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 20 березня 2017 року стягнуто із КС «Скарбничка» у дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не подавав заяви про вступ до КС «Скарбничка», а кредитна спілка в силу закону не може надавати кредити фізичним особам, які не є її членами, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Дослідженими у суді доказами встановлено, що позивач отримав від КС «Скарбничка» грошові кошти у розмірі 170 000,00 грн на виконання умов кредитного договору, ним повернута частина грошових коштів у погашення заборгованості за кредитним договором, тому до спірних відносин необхідно застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
 
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року залишено без змін. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції правомірно застосував наслідки недійсності правочину, а доводи апелянта у цій частині є не суттєвими та дослідженими судом першої інстанції. Позивач не надав допустимих доказів про не отримання ним коштів відповідно до видаткового касового ордера від 16 вересня 2009 року. Показами свідків, про отримання чи не отримання позивачем коштів за договором кредиту, не можуть бути належними доказами.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги 
 
У травні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанції у частині застосування реституції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно застосували статтю 1057-1 ЦК України, оскільки вказана норма не була чинна на час укладення спірного кредитного договору. Спірний  договір кредиту укладений за відсутності вільного волевиявлення сторін, із застосуванням обману, сторони не виконували зобов'язань за договором, грошових коштів позивач не отримував. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.
 
Заперечення на касаційну скаргу не надходили. 
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із таких підстав.
 
Судами встановлено, що 16 вересня 2009 року між КС «Скарбничка» та ОСОБА_4 укладений договір кредиту № 88-0909-3/16, за умовами якого кредитна спілка надає позичальнику кредит у розмірі 170 000,00 грн для будівництва житла строком на 24 місяці із процентною ставкою 0,1095890411 % (річних процентів) за кожен день користування кредитом. 
Графіком місячних платежів, який є додатком № 1 до договору кредиту від 16 вересня 2009 року передбачено внесення ОСОБА_4 щомісячних платежів у сумі 10 551,64 грн.
 
Додатковим договором від 16 вересня 2011 року № 1 до договору кредиту змінений строк надання кредиту із 24 до 36 місяців, а також графік та розмір щомісячних платежів. 
 
Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 16 грудня 2016 року зазначений додатковий договір підписаний не ОСОБА_4, а іншою особою із наслідуванням підпису ОСОБА_4
 
Згідно з видатковим касовим ордером від 16 вересня 2009 року ОСОБА_4 отримав у касі КС «Скарбничка» грошові кошти у сумі 170 000,00 грн за договором кредиту від 16 вересня 2009 року № 88-0909-3/16. 
 
На момент укладання договору кредиту від 16 вересня 2009 року № 88-0909-3/16 позивач не був членом кредитної спілки. 
 
У період із 31 грудня 2009 року по 07 липня 2010 року на виконання умов договору кредиту від 16 вересня 2009 року № 88-0909-3/16 на користь КС «Скарбничка» надійшли грошові кошти у сумі 54 772,61 грн.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Реституція ? поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі ? тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах. Інститут реституції застосовується у цивільному праві щодо недійсних угод.
 
Відповідно до частини першої 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, ? відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Частиною першою статті 1057-1 ЦК України передбачено, що у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.
 
Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що відповідачем у судовому засіданні надано суду заяву про необхідність застосування наслідків недійсності правочину передбачених частиною першою статті 216 ЦК України. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Застосовуючи наслідки недійсності оспорюваного правочину та стягуючи із позивача суму кредиту, суди попередніх інстанцій, правильно застосувавши положення статей 203, 215, 216 ЦК України, оцінивши належним чином подані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходили із доведеності факту отримання ОСОБА_4 від КС «Скарбничка» грошових коштів у розмірі 170 000,00 грн на виконання договору кредиту від 16 вересня 2009 року                                    № 88-0909-3/16, визнаного недійсним у зв'язку із тим, що позивач не був членом спілки.
 
Такий висновок судів є правильним, відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суди безпідставно застосували статтю 1057-1 ЦК України, оскільки вказана норма не була чинна на час укладення оспорюваного кредитного договору, є необґрунтованими, оскільки вказана норма підлягає застосуванню із моменту визнання кредитного договору недійсним та застосуванню наслідків такої недійсності. При цьому, зобов'язуючи кожну із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання кредитного договору, суд виходив із загальних правил щодо правових наслідків недійсності правочинів, закріплених у статті 216 ЦК України.
 
Доводи заявник у касаційній скарзі про те, що реституція не може застосовуватися до оспорюваних правовідносин, є безпідставними, оскільки кредитний договір визнаний судом недійсним за вимогою позивача, із чим він погодився.  
 
При цьому, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що судами досліджений видатковий касовий ордер від 16 вересня 2009 року, який підтверджує факт отримання ОСОБА_4 від КС «Скарбничка» грошових коштів у розмірі 170 000,00 грн на виконання умов договору кредиту від 06 вересня 2009 року             № 88-0909-3/16. 
   
Таким чином, вказані доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами обставинами та стосуються переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Таким чином, касаційна скарга не містить доводів на спростування правильності висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованими, а томупідлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 02 березня 2017 рокута рішення Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | О. В. Ступак
| В. О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний