ПОСТАНОВА
Іменем України

15 лютого 2019 року 
Київ
справа №855/29/19
адміністративне провадження №А/9901/28/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді -  Білоуса О.В.,  
суддів: Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.,
за участю:
секретаря судового засідання - Носенко Л.О.,
позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - Гугуєвої О.В.,
представника третьої особи - Сидоренка Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центральної виборчої комісії, третя особа - Національний банк України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центральної виборчої комісії (далі - ЦВК, Комісія), третя особа - Національний банк України (далі - НБУ), в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову ЦВК від 6 лютого 2019 року №252 «Про відмову ОСОБА_1 у реєстрації кандидатом на пост Президента України на чергових виборах Президента України 31 березня 2019 року» (далі - постанова ЦВК №252); зобов'язати ЦВК зареєструвати ОСОБА_1 як кандидата на пост Президента України на чергових виборах Президента України від 31 березня 2019 року.
В обґрунтування позову вказував, що оскаржувана постанова ЦВК прийнята з порушенням вимог Конституції України, статті 21 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року та Закону України «Про вибори Президента України»  від 5 березня 1999 року №474-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - Закон №474-XIV).
Зокрема, позивач зазначав, що такої вимоги до кандидата в Президенти України як грошова застава, на недотримання якої ЦВК посилається в оскаржуваній постанові, Конституція України не містить та, відповідно, не вимагає від громадянина України для набуття статусу кандидата на пост Президента України. Вказане свідчить про невідповідність Закону №474-XIV Конституції України.
Рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до Верховного Суду як суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що ЦВК винесла оскаржувану постанову №252 неправомірно, оскільки вона суперечить як нормам міжнародного права - статті 3 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - ЄКПЛ), частині першій статті 2 та статті 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, статтям 2, 7, 8, 21 Загальної декларації прав людини, так і статтям 21, 22, 24, 38, 64 Конституції України. 
Крім того, позивач звертає увагу, що суд першої інстанції не надавав в оскаржуваному рішенні оцінки його доводам щодо відсутності у чинному законодавстві України такого поняття, як внесення коштів у безготівковому порядку, як того вимагає частина перша статті 49 Закону №474-XIV.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в її задоволенні. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що оскаржувана постанова ЦВК №252 прийнята у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, оскільки ОСОБА_1, всупереч вимог пункту 4 частини першої статті 51 Закону №474-XIV, до заяви про самовисунення кандидатом на пост Президента України не додано документа про внесення грошової застави.
У судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги з мотивів, наведених в апеляційній скарзі та позові.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив таку відхилити, а рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 2 лютого 2019 року для реєстрації кандидатом на пост Президента України на чергових виборах Президента України 31 березня 2019 року позивачем до ЦВК подано заяву із доданими документами.
Розглянувши зазначену заяву та додані до неї документи, постановою ЦВК від 6 лютого 2019 року №252, позивачу відмовлено у реєстрації його кандидатом на пост Президента України, оскільки до заяви про самовисунення кандидатом на пост Президента України не додано документа про внесення ним у безготівковому порядку на спеціальний рахунок ЦВК грошової застави у розмірі два мільйони п'ятсот тисяч гривень.
Крім того, в постанові ЦВК №252 зазначено, що ОСОБА_1 допустив помилки та неточності у поданих документах, зокрема, у заяві, анкеті та автобіографії ОСОБА_1, відомості про адресу його місця проживання не відповідають відомостям про адресу зареєстрованого його місця проживання згідно з ксерокопіями відповідних сторінок паспорта громадянина України. Також автобіографія ОСОБА_1 не містить відомостей стосовно його громадянства та складу сім'ї, а в анкеті не зазначено про склад його сім'ї. Крім того, обсяг поданої ОСОБА_1 автобіографії перевищує встановлену пунктом 2 частини першої статті 51 Закону №474-XIV максимально допустиму кількість друкованих знаків.
Не погоджуючись із прийнятим ЦВК рішенням, позивач оскаржив його до суду.
Відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач не вніс грошової застави у передбаченому Законом розмірі, постанова ЦВК №252 є законною та обґрунтованою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи у їх сукупності та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини шостої статті 103 Конституції України, порядок проведення виборів Президента України встановлюється законом.
Спеціальним законом в Україні, який регламентує порядок проведення виборів Президента України, у тому числі порядок і умови висування та реєстрації кандидатів на пост Президента України, є Закон №474-XIV.
Відповідно до приписів статті 48 Закону, громадянин України, який відповідно до статті 9 цього Закону може бути обраним Президентом України, особисто подає до ЦВК засвідчену в установленому законом порядку заяву про самовисунення кандидатом на пост Президента України, у якій мають міститися згода на оприлюднення біографічних відомостей і декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до статті 50 цього Закону, зобов'язання в разі обрання передати у порядку, встановленому законом, протягом місяця після офіційного оголошення результатів виборів в управління іншій особі належні йому підприємства та корпоративні права і припинити діяльність чи скласти представницький мандат, які відповідно до Конституції України та законів України несумісні з зайняттям посту Президента України. До заяви додаються документи, передбачені частиною першою статті 51 цього Закону.
Згідно із частиною першою статті 51 Закону №474-XIV ЦВК реєструє кандидата на пост Президента України за умови отримання таких документів:
1) анкети кандидата на пост Президента України за формою, встановленою Центральною виборчою комісією (заповнюється кандидатом особисто);
2) автобіографії особи, висунутої кандидатом на пост Президента України (на паперовому носієві та в електронному вигляді), обсягом до двох тисяч друкованих знаків, що обов'язково повинна містити: прізвище, ім'я, по батькові, число, місяць, рік і місце народження, відомості про громадянство, освіту, трудову діяльність, посаду (заняття), місце роботи, громадську роботу (в тому числі на виборних посадах), партійність, склад сім'ї, адресу місця проживання із зазначенням часу проживання в Україні, відомості про судимість, не погашену і не зняту у встановленому законом порядку;
3) передвиборної програми кандидата, викладеної державною мовою, обсягом до дванадцяти тисяч друкованих знаків (на паперовому носієві та в електронному вигляді);
4) документа про внесення грошової застави відповідно до статті 49 цього Закону;
5) декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру відповідно до статті 50 цього Закону;
6) ксерокопії першої та другої сторінок паспорта громадянина України кандидата на пост Президента України та сторінок, де зазначаються відомості про його місце проживання, відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»;
7) чотири фотографії кандидата на пост Президента України розміром 4 х 6 сантиметрів, а також дві фотографії кандидата на пост Президента України розміром 9 х 13 сантиметрів, на паперових носіях та в електронному вигляді.
Крім того, згідно з частиною першою статті 52 Закону №474-XIV, ЦВК відмовляє в реєстрації кандидата на пост Президента України, зокрема, у разі: порушення встановленого цим Законом порядку висунення кандидата та відсутності документів, зазначених у статтях 48 або 51 цього Закону.
У справі встановлено та не заперечується сторонами, що під час звернення із заявою про реєстрацію кандидатом на пост Президента України ОСОБА_1 не було подано документа про внесення у безготівковому порядку на спеціальний рахунок ЦВК грошової застави, чим порушено положення статті 49 Закону №474-XIV.
Колегія суддів вважає помилковим твердження позивача про те, що передбачена статтею 49 Закону №474-XIV вимога про внесення грошової застави є встановленням майнового цензу для громадян України, з огляду на наступне.
Конституція України встановлює ряд вимог обмежувального характеру щодо права бути обраним Президентом України: мати громадянство України; досягти на день виборів тридцяти п'яти років; мати право голосу; проживати в Україні протягом десяти останніх перед днем виборів років; володіти державною мовою.
Так, Основний Закон встановлює вимоги щодо осіб, які мають право бути обраними Президентом України. При цьому, механізм реалізації пасивного виборчого права встановлює Закон №474-XIV. 
Виборча застава є лише умовою реєстрації кандидата на пост Президента України, її розмір є однаковим для всіх та не залежить від розміру доходів кандидата або фінансового стану партії.
Заборона дискримінації закріплена статтею 14 ЄКПЛ. При цьому під дискримінацією в розумінні цієї статті мається на увазі неоднакове ставлення з боку державних органів до осіб, що перебувають у рівних (схожих) умовах. Що стосується вимоги Закону № 474 про внесення грошової застави, то вона рівною мірою поширює свою дію на усіх осіб, що мають намір висунути свою кандидатуру на пост Президента України. Означене виключає нерівне ставлення до когось із них.
Таке підтверджується і прецедентною практикою ЕСПЛ. Так, дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі Вілліс проти Сполученого королівства (Willis v. the United Kindom), заява № 36042/97, п. 48 ECHR 2002-IV).
Також колегія суддів звертає увагу, що питання обґрунтованості впровадження інституту грошової застави для реалізації права бути обраним було предметом дослідження як Конституційного Суду України, так і Європейського суду з прав людини.
Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30 січня 2002 року №2-рп/2002 у справі за конституційним поданням 63 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 43 Закону України "Про вибори народних депутатів України" (справа про виборчу заставу) зазначив, що грошову (виборчу) заставу не можна розглядати як обмеження пасивного виборчого права громадян за ознакою майнового стану. Водночас встановлення грошової (виборчої) застави не порушує конституційного принципу рівності громадян перед законом та рівності їх конституційних прав і свобод, а також принципу рівності політичних партій перед законом. 
Таким чином, на переконання Конституційного Суду, грошова застава за своєю правовою природою не є майновим цензом, а вказана норма не суперечить положенням статей 21, 22, 24, 38, 64 Конституції України, за якими всі люди є вільні і рівні у своїй гідності і конституційних правах і свободах та не можуть бути обмежені у своїх правах. 
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Суховецький проти України» (заява №13716/02) дійшов висновку, що запровадження у національному законодавстві грошової (виборчої) застави переслідувало законну мету гарантії права на ефективне, добре налагоджене представництво, підвищуючи відповідальність тих, хто висуває свою кандидатуру на вибори, та обмежуючи вибори серйозними кандидатами, одночасно уникаючи необґрунтованого витрачання державних коштів. Також Європейський суд з прав людини зазначив, що вимога виборчої застави для кандидатів на виборах існує не лише в Україні. Виборче право цілого ряду держав-членів містить таку вимогу, щоб завадити легковажним кандидатам виставляти на вибори свою кандидатуру. Більше того, Венеціанська комісія розцінила цю мету як законну, а вимогу застави як, в принципі, прийнятний інструмент для її досягнення.
Отже, Верховний Суд не вбачає жодних суперечностей між положеннями Конституції України та Закону №474-XIV щодо умов та способу реалізації пасивного виборчого права.
Положення Закону №474-XIV неконституційними визнані не були.
Таким чином, грошова застава не може розглядатися як незаконне обмеження пасивного виборчого права громадян чи дискримінація за ознакою майнового стану.
Ці самі аргументи стосуються і решти посилань апелянта на приписи міжнародного права.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість рішення ЦВК №252 в частині відмови ОСОБА_1 в реєстрації кандидатом на пост Президента України на чергових виборах Президента України 31 березня 2019 року з підстав невнесення ним на спеціальний рахунок ЦВК грошової застави, передбаченої Законом №474-XIV.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що дійсно, всупереч вимогам пункту 2 частини першої статті 51 Закону №474-XIV, автобіографія ОСОБА_1 не містить відомостей стосовно його громадянства та складу сім'ї, а в анкеті не зазначено про склад його сім'ї. Також, обсяг поданої ОСОБА_1 автобіографії перевищує встановлену пунктом 2 частини першої статті 51 Закону максимально допустиму кількість друкованих знаків.
Однак, судом першої інстанції обґрунтовано вказано, що вказані помилки і неточності, виявлені в поданих кандидатами на реєстрацію документах, підлягають виправленню і не є підставою для відмови в реєстрації кандидата на пост Президента України.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в позовній заяві позивач посилається на відсутність у чинному законодавстві України такого поняття, як внесення коштів у безготівковому порядку, як того вимагає частина перша статті 49 Закону №474-XIV.
Суд першої інстанції вказаним доводам належної правової оцінки не надав, про що позивач вказує в апеляційній скарзі.
Так, у цій справі встановлено та не заперечується сторонами, що під час звернення із заявою про реєстрацію кандидатом на пост Президента України ОСОБА_1 не було подано документа про внесення у безготівковому порядку на спеціальний рахунок ЦВК грошової застави. При цьому, останній фактично не згоден з таким формулюванням, як «безготівковий порядок», наведеним у статті 49 Закону №474-XIV, яке, на думку скаржника, відсутнє у чинному законодавстві України.
Проте, колегія суддів критично ставиться до таких доводів позивача з огляду на таке.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ступінь чіткості, що має забезпечуватися у формулюваннях національних законів - яка в жодному випадку не може передбачити всіх непередбачуваних обставин, - значною мірою залежить від змісту даного документа, сфери, на яку поширюється даний закон, а також кількості та статусу тих, кому цей закон адресований (рішення у справі Вогт проти Німеччини (Vogt v. Germany) від 02 вересня 1995р.). 
Якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за яких державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.
Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості та однозначності правових норм, зокрема, передбачуваності (прогнозованості) законодавчої політики та стабільності правових норм як відсутності частого внесення змін до нормативно-правових актів. Правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій та правовідносин, що виникають.
Колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що приписи частини першої статті 49 Закону №474-XIV є чіткими, узгодженими і передбачуваними у застосуванні, адже не допускають кількох варіантів юридично значимої поведінки суб'єктів правовідносин та множинного розуміння їх обов'язків, що було б порушенням принципу правової визначеності.
Наведене в цій статті словосполучення «безготівковий порядок» не є визначенням конкретного терміну. Зазначена правова норма визначає безпосередньо порядок внесення кандидатом на пост Президента України або партією, яка його висуває, грошової застави саме у безготівковій формі шляхом перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунок отримувача коштів.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно із частиною четвертою цієї статті, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права і не допустив порушень процесуального права, які б слугували обов'язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та дійшов обґрунтованих висновків про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. 
Разом з тим, суд першої інстанції не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи та не надав оцінки аргументам позивача в частині щодо безготівкового порядку внесення грошової застави, передбаченого статтею 49 Закону №474-XIV.
З огляду на наведене, мають місце підстави для зміни рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року шляхом доповнення його мотивувальної частини та, відповідно, часткового задоволення апеляційної скарги позивача.
Оскільки при поданні апеляційної скарги у цій справі позивач не сплатив судовий збір, то з урахуванням вимог частини дев'ятої статті 273 КАС України питання про його стягнення суд вирішує цією постановою.
Ставки судового збору за подання апеляційної скарги на судове рішення визначені Законом України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою; далі - Закон №3674-VI).
Частиною другою статті 4 Закону №3674-VI визначено ставки судового збору, відповідно до якої, за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду сплачується 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Отже, судовий збір, що підлягає сплаті за подання цієї апеляційної скарги, становив 1152,60грн.
За вказаних обставин, стягненню зі ОСОБА_1 підлягає несплачена сума судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року у цій справі в розмірі 1152,60 грн.
Керуючись статями 271, 272, 273, 278, 310, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центральної виборчої комісії, третя особа - Національний банк України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - змінити, шляхом доповнення його мотивувальної частини. В решті оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, виданий Глобинським РВ УМВС України в Полтавській області 15.03.1999, РНОКПП НОМЕР_1) несплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1152 (одну тисячу сто п'ятдесят дві) гривні 60 копійок. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не оскаржується.

Суддя-доповідач О.В.Білоус
Судді                                                                                                               І.Л.Желтобрюх
                                                                                                              Т.Г.Стрелець