Постанова
Іменем України
 
11 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 289/1418/16-ц
 
провадження № 61-34954св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
треті особи: служба у справах дітей Радомишльської районної державної адміністрації, ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 14 березня 
2017 року у складі судді Невмержицького І. М. та рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2017 року у складі колегії суддів: 
Микитюк О. Ю., Кочетова Л. Г., Шевчук А. М., 
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
 
Короткий зміст позовних вимог:
 
У вересні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Радомишльської районної державної адміністрації, ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках були власниками будинку АДРЕСА_1. Внаслідок тяжких обставин та обману із сторони ОСОБА_6 сторони 10 липня 2003 року уклали договір дарування вказаного будинку на вкрай невигідних для позивачів умовах. Відповідачка не сплатила ним обіцяні кошти та не забезпечила їх іншим житлом. Договір порушив права неповнолітньої, оскільки при укладанні спірного правочину, ОСОБА_5 підписала його замість матері ОСОБА_4
 
ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного 10 липня 2003 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
 
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області 
від 14 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що позивачами пропущено строк позовної давності встановлений статтею 257 ЦК України 2004 року. При цьому, суд дійшов висновку про те, що позивачами не надано доказів того, що на момент укладання договору дарування житлового будинку позивачі діяли під впливом обману або щодо того, що обдарована ОСОБА_6 ввела в оману позивачів щодо подальших обов'язків по сплаті грошових коштів за будинок.
 
Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.
 
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області 
від 14 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку проте, що оспорюваний договір обмежив особисті і майнові права неповнолітньої ОСОБА_5, тому є підстави для визнання його недійсним в порядку статті 48 ЦК Української РСР 1963 року. Проте, апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, встановленого статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:
 
19 травня 2017 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 14 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог з пропуском строку позовної давності та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
 
Заявник зазначає, що суд не прийняв до уваги, що на момент укладання спірного договору дарування, ОСОБА_5 була неповнолітньою. Право на звернення до суду з відповідним позовом у неї виникло з набуттям повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3, а не від дня укладання правочину, як визначив суд, і таке право виникло у неї лише після набуття чинності ЦК України 2004 року.
 
Поважність причини пропуску строк звернення до суду з даним позовом, зумовлена сімейними обставинами, це зокрема: смерть батька ІНФОРМАЦІЯ_2, потрапляння матері в лікарню та проходження нею амбулаторного лікування, будучи неповнолітньою ОСОБА_5 народила сина, тяжка вагітність, пологи, догляд за хворою матір'ю та її сестрою, догляд за сином, постійна нестача коштів, повторна вагітність ОСОБА_5
 
Доводи інших учасників справи:
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги:
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Радомишльського районного суду Житомирської області.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.
 
У червні 2018 року матеріали цивільної справи передано до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ: 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області 
від 14 березня 2017 року скасовано рішенням апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2017 року, а тому судом касаційної інстанції не перевіряється.
 
Короткий зміст встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи:
 
ОСОБА_4, ОСОБА_5 на праві власності належав в рівних частках житловий будинок АДРЕСА_1.
 
10 липня 2003 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 подарували ОСОБА_6 вказаний житловий будинок. Договір дарування оформлений нотаріально.
 
На час укладання договору дарування ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, була неповнолітньою.
 
Орган опіки та піклування Радомишльської міської ради своїм рішенням 
від 08 липня 2003 року № 175 надав дозвіл на продаж належній 
ОСОБА_5 1/2 частини житлового будинку, дозволу на безоплатне відчуження (дарування) не надавав.
 
Норми права, які підлягають застосуванню:
 
Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК Української РСР 1963 року.
 
Відповідно до частини першої статті 57 ЦК Української РСР 1963 року, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.
 
Згідно з статтею 48 ЦК Української РСР 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
 
За правилами частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в редакції, чинній станом на 10 липня 2003 року, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. 
 
Відповідно до частини сьомої прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.
 
Аналіз частини сьомої прикінцевих та перехідних положень ЦК України 
2004 року, дає підстави дійти висновку про те, що до позовів про визнання заперечуваного правочину, який укладено до 01 січня 2004 року, недійсним, застосовується позовна давність, встановлена ЦК Української РСР 1963 року.
 
Відповідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
 
Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові (частина перша статті 80 ЦК Української РСР 1963 року).
 
Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки спірне житлове приміщення є спільною сумісною власністю сторін, і відповідач по справі має рівне право з позивачкою користування цим майном, як співвласник.
 
Щодо доводів касаційної скарги:
 
Доводи заявника про те, що суд не прийняв до уваги, що на момент укладання спірного договору дарування ОСОБА_5 була неповнолітньою і право на звернення до суду з відповідним позовом виникло з набуттям повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3, а не від дня укладання правочину, як визначив суд, і таке право виникло у неї лише після набуття чинності ЦК України 2004 року, та посилання заявника на поважність причини пропуску строку є безпідставними, оскільки її мати - ОСОБА_4, як законний представник неповнолітньої на той час ОСОБА_5, не була позбавлена можливості звернутися з відповідним позовом до суду. Крім того, з часу набуття ОСОБА_5 повноліття, ІНФОРМАЦІЯ_3, і до часу звернення до суду з даним позовом, 13 вересня 2016 року, заявник не вчиняла жодних дій щодо захисту своїх порушених прав.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська