Постанова
Іменем України
 
28 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 233/2265/15-ц 
провадження № 61-11532св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  
 
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Мартєва С. Ю.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,         
відповідачі: прокуратура Донецької області, Головне управління національної поліції в Донецькій області, Державна казначейська служба України, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого    2017 року у складі судді Каліуш О. В. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 травня 2017 року у складі суддів: Корчистої О. І., Дундар І. О., Тимченко О. О.,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до прокуратури Донецької області, Головного управління національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про визнання дій незаконними, відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства. 
Позов мотивовано тим, що він є діючим адвокатом з 2004 року.                                         У провадженні Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області перебуває кримінальне провадження відносно нього за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 369 та частиною першою статті 190 КК України. Свою вину у вчиненні кримінального правопорушення він не визнає у повному обсязі та вважає, що кримінальне провадження відносно нього є сфабрикованим органами досудового розслідування.Вказував, що під час досудового слідства у даному кримінальному провадженні, за ухвалою апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2013 року, відбулося зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж належного йому абонентського номеру                          НОМЕР_2, та абонентського номеру НОМЕР_1, який належить його матері ОСОБА_5 Вважає, що після зняття інформації, прокурором                    Черних О. І. та слідчим Кисельовим О. А. у даному кримінальному провадженні були допущені порушення вимог кримінального процесуального кодексу України, внаслідок чого були порушені його конституційні права та свободи, здійснено втручання в адвокатську діяльність, порушено адвокатську таємницю та права інших осіб. 
Так, прокурор Черних О. І., вивчаючи матеріали кримінального провадження відносно нього, а саме результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій, в порушення вимог статті 255 КПК України не знищила інформацію (телефонні розмови) з його клієнтами, колегами-адвокатами, батьками, лікарями, родичами, дівчатами тощо, які не відносяться, на його думку, до предмету доказування у кримінальному провадженні, а у повному обсязі передала зазначені результати негласних слідчих (розшукових) дій на розгляд суду з матеріалами кримінального провадження.Слідчий          Кисельов О.А. надав результати проведення негласних слідчих дій оперуповноваженому Відєньєву І. Є., а також його захисникам при відкритті доказів у кримінальному провадженні. Внаслідок вищезазначених дій прокурора Черних О. І. та слідчого Кисельова О. А., які на його думку є незаконними, йому було завдано майнової шкоди, оскільки ним були витрачені грошові кошти на підготовку позовної заяви та уточнень до позовної заяви, ксерокопії документів для суду, купівлю дисків для записів телефонних розмов у загальному розмірі 85 грн 95 коп. Також йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та хвилюваннях, яких він зазнав у зв'язку із тим, що стороннім особам стала доступна інформація, яка мала особистий характер його спілкування з клієнтами, колегами, родичами, друзями, та яка, на його думку, підлягала негайному знищенню відповідно до статті 255 КПК України. Зазначена інформація мала не тільки професійний характер адвокатської діяльності, але й складала інтимну, особисту сторону його життя та інших осіб, питання медичного характеру. Зазначеним було принижено його честь і гідність, нанесено шкоду його діловій репутації. Внаслідок грубих порушень відповідачами його прав, він змушений був проходити курс обстеження та лікування в психіатричній лікарні м. Донецька, та надалі лікуватися у психіатричному відділенні м. Костянтинівка Донецької області, стан його здоров'я погіршився, виникли часті головні болі, знизився тиск, з'явилися болі в області серця. Спричинену моральну шкоду оцінює   у 50 000 грн.
Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідачів на його користь майнову шкоду у                              розмірі 85грн 95коп. та 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                               від 12 червня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 липня 2015 року, у задоволенні клопотання представника прокуратури Донецької області про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_4 про визнання незаконними дій прокуратури Донецької області, відмовлено. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 липня 2015 року скасовано, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, прокуратури Донецької області про визнання дій незаконними, закрито.                В частині позовних вимог ОСОБА_4 щодо відшкодування моральної шкоди справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                      від 20 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування пов'язане із встановленням у судовому рішенні (крім ухвали суду про призначення нового розгляду), факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження факту незаконності дій процесуального керівника та слідчого у кримінальному провадження від 28 травня 2013 року не надано та про наявність таких доказів не зазначено. Таким чином, відсутність судового рішення про встановлення факту незаконного проведення оперативно-розшукових заходів та про визнання дій/бездіяльності прокурора та слідчого виключає право позивача на відшкодування шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також в порядку частини шостої статті 1176 ЦК України, тому відсутні підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди. 
Судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_4 триває, згідно пояснень позивача дослідження телефонних розмов, отриманих внаслідок проведення негласних слідчих дій, під час розгляду кримінального провадження у судовому засіданні не проводилось. Оцінка належності та допустимості доказів у кримінальному провадженні належить виключно до компетенції суду згідно з правилами, передбаченими КПК України, а тому підстави вважати, що мало місце порушення вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на теперішній час відсутні.
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10 травня 2017 року рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                      від 20 лютого 2017 року залишено без змін. 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження факту незаконності дій процесуального керівника та слідчого у кримінальному провадженні № 12013050000000805 від 28 травня 2013 року не надано та про наявність таких доказів не зазначено, а тому, підстави для задоволення вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відсутні. 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції, у порушення вимог статті 137 ЦПК України не було витребувано всіх доказів у справі за клопотанням позивача. Також суди не звернули уваги на те, що відповідачами було розголошено інформацію, яка становить адвокатську таємницю, що є порушенням права адвоката на спілкування з клієнтами у інших справах, матір'ю, знайомими, також інформація містила розмови інтимного характеру, що є вручанням відповідачів в особисте життя позивача. Крім того, судом першої інстанції не було зупинено провадження у справі до вирішення кримінальної справи відносно позивача. При вирішенні справи судами попередніх інстанцій були порушені права позивача, передбачені статтями 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини.
У запереченні на касаційну скаргу Головне управління національної поліції в Донецькій області зазначило про те, що доводи касаційної скарги             ОСОБА_4 зводяться до того, що судом першої інстанції порушено вимоги статті 137 ЦПК України щодо витребування доказів у справі. Під час судового розгляду заявник просив витребувати документи кримінального провадження із архіву суду, проте у наданні таких доказів було відмовлено у зв'язку з тим, що розгляд кримінального провадження продовжується, внаслідок чого надати інформацію не є можливим. Відповідно до вимог статтей 85, 89, пункту 2 частини третьої статті 374 КПК України оцінка належності та допустимості кримінальних процесуальних доказів здійснюється судом під час розгляду відповідної кримінальної справи, проте заявник наполягає на отриманні процесуальних доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, та наданні їм оцінки в межах цивільного судочинства. Доводи касаційної скарги ґрунтуються на надуманих припущеннях заявника, що не є підставою для скасування судових рішень.   
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
01 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
Суди установили, що у провадженні Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013050000000805 від 28 травня                   2013 року, за обвинуваченням ОСОБА_4, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 369, частиною першою                     статті 190 КК України, судовий розгляд якого на час розгляду даної справи триває. 
Під час досудового слідства у кримінальному провадженні за ухвалою слідчого судді апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2013 року були проведені оперативно-розшукові заходи у вигляді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж абонентського номеру НОМЕР_2, НОМЕР_1 відносно ОСОБА_4 
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
 
Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України, в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна особа має право  в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
 
Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.
 
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
 
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до статті 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють                    оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 3) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 обгрунтовував свої вимоги тим, що незаконними діями (бездіяльністю) процесуального керівника у кримінальному провадженні № 12013050000000805 від 28 травня 2013 року прокурора відділу нагляду за додержанням законів у протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні правопорушення прокуратури Донецької області Черних О. І., а саме невиконання вимог статті 255 КПК України про знищення інформації, отриманої в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій, яка не стосується предмету доказування у кримінальному провадженні та переданні зазначеної інформації на розгляд суду з матеріалами кримінального провадження, а також діями слідчого Слідчого управління                 ГУ МВС України в Донецькій області Кисельова О. А., щодо надання результатів проведення негласних слідчих дій оперуповноваженому Відєньєву І. Є., позивачу завдано майнової та моральної шкоди. 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування ОСОБА_4 шкоди в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».
Колегія суддів погоджується із висновками суду про те, що відсутність судового рішення про встановлення факту незаконного проведення оперативно-розшукових заходів та про визнання дій/бездіяльності прокурора та слідчого виключає право позивача на відшкодування шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також у порядку частини шостої статті 1176 ЦК України, тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.
Також суд вірно виходив із того, що відповідно до статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Тобто до юрисдикції цивільного суду не належить вирішення питань щодо законності дій чи бездіяльності органів досудового слідства та прокуратури під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, з урахуванням тієї обставини, що судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_4 не закінчено. 
Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції не було зупинено провадження у справі до розгляду кримінального провадження спростовуються ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 червня 2015 року про зупинення провадження у справі до набрання законної сили вироком у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_4 Вказана ухвала скасована ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 липня 2015 року за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та представника прокуратури Донецької області.     
Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції у порушення статті 137 ЦПК України в редакції 2004 року не було витребувано доказів у справи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. 
Частиною першою статті 57 ЦПК України в редакції 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України в редакції 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених                           статтею 61 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваних ухвал, суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованість своїх вимог є конституційної гарантією                                            (стаття 129 Конституції України).
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 27 травня 2016 року було задоволено клопотання ОСОБА_4 про витребування доказів та неодноразово було витребувано у судді Малінова О. С., у провадженні якого перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4, відповідні документи, проте у задоволенні клопотання було відмовлено, оскільки розгляд кримінальної справи не закінчено.        
Також правильними є висновки суду про безпідставність доводів позивача про порушення слідчим та прокурором вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантовано право на повагу до приватного та сімейного життя. Так, суд вірно виходив із того, що на час розгляду даної справи розгляд кримінального провадження не закінчено, оцінка належності та допустимості доказів у кримінальному провадженні належить виключно до компетенції суду згідно з правилами, передбаченими КПК України, тому відсутні підстави вважати, що мало місце порушення вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на справедливий суд.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про справедливість процесу щодо прав та обов'язків цивільного характеру свідчать такі гарантії: 1) дотримання принципів змагальності та рівності сторін, 2) належне представлення доказів перед судом, 3) публічність розгляду справи судом 4) належне мотивування рішення суду, 5) розгляд справи незалежним і безстороннім судом.
Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Принцип рівності сторін вимагає &q?ис;справедливого балансу між сторонами&q?ос;, і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом. Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справі Мала проти України, no. 4436/07, від 03.07.2014).
Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути &q?гу;почуті&q?і ;, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі &q?нт;Kraska v. Switzerland&q?ор; від 19.04.1993.
Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України в редакції 2004 року щодо законності й обґрунтованості.
Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі                                  статтями 57-60, 212 ЦПК України в редакції 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України в редакції                             2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, відповідно до вимог статті 400 ЦПК України. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення. 
 
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                           від 20 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області                       від 10 травня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                      С. П. Штелик 
 
                                                                             В. С. Висоцька    
 
                                                                             С.Ю.Мартєв