ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року 
м. Київ

Справа №  924/177/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Погребняка В.Я. - головуючий,  Білоуса В.В., Катеринчук Л.Й.,
за участю секретаря судового засідання Співака С.В.,

учасники справи:
позивач - Кам'янець-Подільська центральна районна лікарня,
представник позивача - не з'явився,
відповідач-1 - Кам'янець-Подільська районна рада,
представник відповідача-1 - не з'явився,
відповідач-2 - Фізична особа-підприємець Гурома Ніна Станіславівна,
представник відповідача-2 - не з'явився,

розглянувши касаційну скаргу 
Фізичної особи-підприємця Гуроми Ніни Станіславівни,
на рішення господарського суду Хмельницької області  
від 11.05.2018 
у складі судді: Гладюк Ю.В.,
та постанову Рівненського апеляційного господарського суду 
від 19.09.2018
у складі колегії суддів: Крейбух О.Г. (головуючий), Тимошенко О.М., Юрчук М.І.,
у справі за позовом 
Кам'янець-Подільської центральної районної лікарні,
до Кам'янець-Подільської районної ради,
                                                                      Фізичної особи-підприємця Гуроми Ніни Станіславівни,
про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна від 01.10.2015,

ВСТАНОВИВ:
Кам'янець-Подільська центральна районна лікарня звернулась до господарського суду Хмельницької області з позовною заявою до Кам'янець-Подільської районної ради та Фізичної особи-підприємця Гуроми Ніни Станіславівни про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна від 01.10.2015, укладеного між ними щодо оренди приміщення комунальної власності площею 78 кв.м., розміщеного на першому поверсі п'ятиповерхового будинку головного корпусу Кам'янець-Подільської центральної районної лікарні.

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 11.05.2018, залишеним без змін  постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 у справі № 924/177/17, позовні вимоги задоволені. Визнано недійсним і припинено на майбутнє договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, спільної власності територіальних громад сіл, селища Кам'янець-Подільського району від 01.10.2015, укладений між Кам'янець-Подільською районною радою та Фізичною особою-підприємцем Гуромою Ніною Станіславівною, предметом якого є оренда приміщення комунальної власності площею 78 кв.м., розміщене на першому поверсі п'ятиповерхового будинку головного корпусу Кам'янець-Подільської центральної районної лікарні.

Приймаючи судові рішення господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскаржуваний договір укладений з порушенням господарської компетенції з боку Кам'янець-Подільської районної ради, а також з порушенням вимог ст. ст. 5, 9, 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", вимог Постанов Кабінету Міністрів України № 629 від 10.08.1995, № 786 від 04.10.1995 в частині порядку його укладення та визначення вартості об'єкта оренди і орендної плати.

При цьому, суди попередніх інстанцій вказали на те, що питання щодо належності Кам'янець-Подільській центральній лікарні на праві оперативного управління майна (приміщення площею 78 м. кв. на 1-му поверсі п'ятиповерхового будинку головного корпусу Кам'янець-Подільської центральної районної лікарні), було предметом дослідження у справі № 924/872/16, в якій Верховний Суд у постанові від 17.04.2018, переглядаючи рішення в касаційній інстанції та залишаючи без змін рішення місцевого та апеляційного суду, підтвердив факт належності Кам'янець-Подільській центральній районній лікарні спірного приміщення на праві оперативного управління, тим самим відхилив доводи ФОП Гуроми Н.С. щодо неналежності позивачу права на спірне майно.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Хмельницької області від 11.05.2018 та постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 у справі № 924/177/17, Фізична особа-підприємець Гурома Ніна Станіславівна звернулась з касаційною скаргою разом з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги скаржник посилається на невірне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та процесуального права, зокрема, ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. ст. 4, 75, 79 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та вказує на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи                                      № 924/177/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Білоус В.В., суддя - Катеринчук Л.Й., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2018.

Ухвалою Верховного Суду від 22.11.2018 задоволено клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження та поновлено цей строк, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гуроми Ніни Станіславівни, датою проведення судового засідання визначено 22.01.2019. Витребувано з господарського суду Хмельницької області та Північно-західного апеляційного господарського суду матеріали справи № 924/177/17. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 25.12.2018. Доведено до відома учасників справи, що нез'явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду касаційної скарги.

В судове засідання 22.01.2019 позивач та відповідачі уповноважених представників не направили, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Оскільки, явка представників сторін не була визнана обов'язковою, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю повноважних представників учасників провадження.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 01.10.2015 між Кам'янець-Подільською районною радою (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Гуромою Ніною Станіславівною (орендар) укладений типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, спільної власності територіальних громад сіл, селища Кам'янець-Подільського району, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення комунальної власності, площею 78 кв.м. (з метою: під аптеку), розміщене за адресою: Хмельницька область, Кам'янець-Подільський район, с. Жовтневе, Матросова, 30, на першому поверсі п'ятиповерхового головного корпусу Кам'янець-Подільської центральної районної лікарні, що перебуває на балансі Кам'янець-Подільської центральної районної лікарні, (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість (актом оцінки на 31.08.2015р.) і становить за незалежно оцінкою/залишковою вартістю 170 235, 00 грн.

На виконання умов договору орендодавець передав, а орендар прийняв вищезазначене приміщення (що підтверджується актом прийому-передачі від 01.10.2015).

Судами також достеменно встановлено, що предмет договору оренди належить позивачу на праві оперативного управління (що підтверджується рішенням Кам'янець-Подільської районної ради від 14.12.2006 № 3 "Про стан використання майна районної комунальної власності"). При цьому, Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 у справі № 924/872/16, підтвердив факт належності Кам'янець-Подільській центральній районній лікарні вищезазначеного приміщення на праві оперативного управління.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч.  2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлено статтею 215 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У зв'язку з наведеним, одним із законних і можливих способів захисту порушеного права позивача є визнання договору недійсним, що узгоджується з положеннями статей 15, 16, 203, 215 ЦК України.

Згідно   ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"    відносини щодо оренди майна, яке    перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. 

Пунктом 1.4 Положення про оренду майна спільної власності територіальних громад сіл та селища Кам'янець-Подільського району, затвердженого рішенням Кам'янець-Подільської районної ради від 26.02.2015 № 17 визначено, що орендодавцями є: 
- Кам'янець-Подільська районна рада - відносно цілісних майнових комплексів підприємств, установ, організацій;
- підприємства, установи, організації - відносно майнових комплексів структурних підрозділів підприємств, установ, організацій, окремого індивідуально визначеного майна та нежитлових приміщень, які закріплені за ними на праві господарського відання або оперативного управління.

Слід зазначити, що вищезазначене Положення підлягає виконанню на підставі ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" згідно якої акти ради, прийняті в межах наданих їй повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами, які проживають на відповідній території.

З огляду на викладене, слід погодитись з висновками судів попередніх інстанцій, що саме Кам'янець-Подільська центральна районна лікарня мала б виступати орендодавцем при укладенні спірного договору оренди, оскільки, як вже зазначалось вище, предмет договору належить останній на праві оперативного управління.

Стаття 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачає обов'язковість згоди органу, уповноваженого управляти комунальним майном на укладення орендодавцем договору та погодження його умов. Цим органом, в даному випадку, є Кам'янець-Подільська районна рада, як уповноважена затверджувати договори оренди або надавати мотивоване заперечення (незгоду) на укладення договорів, як того вимагає вищезазначене Положення, тобто спірний договір не міг бути укладений без відповідного рішення Кам'янець-Подільської районної ради про згоду на це.

Проте, як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази надання районною радою згоди на укладення договору, докази звернення орендаря до районної ради з заявою про укладення договору оренди та про прийняття радою відповідного рішення. При цьому, суди вказали, що оголошення про намір передати майно в оренду не публікувалось на веб-сайті ради та у відповідних органах друкованої інформації, конкурс на оренду вказаного майна не оголошувався та не проводився.

За таких підстав, місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуваний договір оренди укладений з порушенням вимог ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Крім того, судами попередніх інстанцій прийнято до уваги й недотримання порядку проведення оцінки об'єкта оренди, оскільки в оскаржуваному договорі не визначено чи проводилась незалежна оцінка чи оцінювання відбувалось за залишковою вартістю.

Доводи скаржника, що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутній запис про приналежність позивачу приміщень на праві оперативного управління є безпідставними, з огляду на таке.

З 16.03.2010 набрала чинності нова редакція Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" статтею 4 якого передбачена державна реєстрація, зокрема, права оперативного управління.

Поряд з цим, частиною 3 ст. 3 зазначеного Закону визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
- реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
- на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Встановлені господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи свідчать про те, що позивач мав речові права на спірне приміщення до зміни редакції Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Беручи до уваги вищевикладене, господарські суди попередніх інстанцій дійшли вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (п. 1 ст. 6 Конвенції): "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру".

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням викладеного, не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.   

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ст. 309 ГПК України).

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Гуроми Ніни Станіславівни та залишення рішення господарського суду Хмельницької області від 11.05.2018 та постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 у справі № 924/177/17 без змін.

У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги та залишенні без змін рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гуроми Ніни Станіславівни залишити без задоволення.
2. Рішення господарського суду Хмельницької області від 11.05.2018 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 у справі № 924/177/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | | В.Я. Погребняк
Судді | | В.В. Білоус
| | Л.Й. Катеринчук