Постанова                                          
Іменем України
 
27 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 646/4083/17
провадження № 61-19741 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, 
представник позивачів - ОСОБА_6,
відповідач - ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року у складі судді Теслікової І. І. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися з позовом до 
ОСОБА_7 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. 
 
На обгрунтування позовних вимог зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8, яка є їх бабусею, після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вони у встановлений законодавством строк не подали заяви про прийняття спадщини. Причиною пропуску строку на їх подання зазначали відсутність відомостей про наявність спадкового майна, оскільки їм не було відомо, що укладений між померлою та ОСОБА_7 договір довічного утримання від 06 червня 2015 року було розірвано на підставі рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 19 січня 2016 року. Крім того, вони не могли особисто подати заяви про прийняття спадщини у зв'язку із тим, що мають малолітніх дітей, яких не могли залишити без догляду. Зазначали, що відповідач навмисно не повідомила нотаріуса про існування інших спадкоємців, а нотаріус не виконав вимог чинного законодавства та не повідомив у пресі про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8
 
Посилаючись на наведене, просили визначити додатковий строк для подання заяв про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_8, тривалістю два місяці з моменту ухвалення рішення у справі. 
 
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 
2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі не надали суду доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску ними строку для подання заяви про прийняття спадщини, наявність малолітніх дітей до таких причин не відноситься, інших поважних причин пропуску цього строку вони не навели. Суд відхилив доводи позивачів про не виконання нотаріусом обов'язку щодо повідомлення спадкоємців про відкриття спадщини за недоведеністю того, що нотаріусу було відомо про існування інших спадкоємців, їх місце проживання або роботи. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. 
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилено, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наведені позивачами причини пропуску строку на подання заяв про прийняття спадщини не пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємців на вчинення дій для прийняття спадщини, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим. 
 
У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6, у якій заявник просила скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 
2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема вказувала на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність поважних причин пропуску позивачами строку для прийняття спадщини, оскільки не надали належної правової оцінки доводам позивачів про те, що на час відкриття спадщини їм не було відомо про розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Відтак, вони не знали про наявність спадкового майна, а відповідач не повідомила нотаріуса про існування інших спадкоємців, а тому він не вжив заходів щодо встановлення спадкоємців померлої. 
 
У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_7, у якому вона зазначала, що доводи касаційної скарги про незаконність та необгрунтованість оскаржуваних судових рішень є безпідставними, а наведені у заяві про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини доводи є надуманими, оскільки до звернення позивачів з позовом до суду їй не було відомо про наявність у спадкодавця інших спадкоємців. Зазначених відомостей не мав і нотаріус, а тому не міг повідомити позивачів про існування спадкового майна. 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень в межах доводів касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 червня 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_8 передала ОСОБА_7, яка є її онукою, належну їй на праві власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, який було розірвано за рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 січня 2016 року.  
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді двохкімнатної квартири, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_8 заповіту не склала. 
 
Постановами приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області від 12 червня 2017 року відмовлено ОСОБА_4 та 
ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини.
 
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
 
За загальним правилом, визначеним частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців.
 
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
 
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
 
Як на поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини позивачі, посилались на відсутність у них інформації про наявність у спадкодавця спадкового майна, наявність на їх утриманні малолітніх дітей, яких вони не  могли залишити без догляду. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що вони у визначений законом строк на прийняття спадщини проявляли інтерес до прийняття спадщини чи вчиняли якісь дії для встановлення спадкового майна, суду не надано, а тому суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованих висновків про те, що наведені позивачами підстави пропуску строку на прийняття спадщини не є тими об'єктивними причинами, що пов'язані з непереборними, істотними труднощами для подання ними заяв про прийняття спадщини у строк, передбачений частиною першою статті 1270 ЦК України, а тому їх не можна вважати поважними. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що нотаріусом не були вжиті всі заходи щодо повідомлення заявників про існування спадкового майна, є неспроможними.
 
Відповідно до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат», в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини,нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. 
 
Таким чином, закон пов'язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов'язку здійснити дії щодо сповіщення спадкоємців з його обізнаністю про місце проживання або роботи спадкоємців, доказів наявності якої позивачі не надали. 
 
Доводи касаційної скарги правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 та 
ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 
2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                    Г. І. Усик
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник